ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Справа№ 911/523/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Тітова О.В., посвідчення від 02.10.2018 року № 051063;

від позивача: не з`явився;

від відповідача 1: Рубаха Г.В., довіреність від 07.09.2020;

від відповідача 2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області

на рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 року

у справі №911/523/19 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом заступника керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби

до 1. Управління освіти і науки Славутицької міської ради Київської області,

2. фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним рішення та договору,-

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Управління освіти і науки Славутицької міської ради Київської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якому просив визнати недійсним протокол - рішення про намір укласти договір про закупівлю від 29.11.2018 №129 засідання тендерного комітету Управління освіти, визнати недійсним договір поставки №341 від 12.12.2018, укладений між Управлінням освіти та ФОП ОСОБА_1

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем 1 вимог Закону України "Про публічні закупівлі" під час оцінки пропозицій учасників конкурсних торгів, оскільки пропозиція відповідача 2 не відповідає кваліфікаційним критеріям в частині відповідності вимогам щодо транспортування швидкопсувних вантажів.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.01.2020 у справі №911/523/19 у задоволені позову відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що прокурором не наведено в чому полягає шкода, яка може бути спричинена державі, не розраховано її розмір (приблизну суму збитків понесених державою внаслідок укладення правочину на визначених сторонами умовах та оцінка їх невигідності для держави в порівнянні із наслідками недійсності правочину у разі задоволення цього позову), а також не наведено, що під час виконання сторонами оскаржуваного у даній справі договору були інші негативні наслідки (наприклад: поставка здійснювалась не спеціалізованим транспортом, що спричинило негативні наслідки; при виконанні договору мала місце поставка неналежної якості внаслідок порушення вимог при транспортуванні товару тощо), не визначено критеріїв оцінки істотності шкоди.

Також, за твердженням суду першої інстанції, прокурор в даному випадку не обґрунтував підстав представництва інтересів держави в особі позивачів в суді, а відтак суд першої інстанції встановив відсутність підстав для задоволення позову в даній справі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, заступник прокурора Київської області звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов заступника керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби до Управління освіти і науки Славутицької міської ради Київської області, ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення комітету з конкурсних торгів та договору про державну закупівлю у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт вказав, що пропозиція ФОП ОСОБА_1 не відповідає кваліфікаційним критеріям, визначеним ст. 16 Закону України "Про публічні закупівлі", а тендерна пропозиція не відповідає умовам тендерної документації, у зв`язку з чим повинна була бути відхиленою замовником на підставі п 1 п. 4 ч. 1 ст. 30 Закону України "Про публічні закупівлі". За твердженням прокурора, договір поставки №341 від 12.12.2018, укладений Управлінням освіти та ФОП ОСОБА_1 за результатами проведеної закупівлі, - є недійсним, оскільки його укладено за результатами закупівлі, яка не відповідає Закону України "Про публічні закупівлі".

Стосовно обґрунтування підстав звернення прокурора з відповідним позовом, скаржник наголошував на тому, що порушення інтересів держави у даному випадку полягає у тому, що укладення відповідачами оспорюваного правочину суперечить вимогам, які встановлені щодо якості продуктів харчування, дозволених у навчальних закладах та грубо порушує інтереси держави, а їх виконання може призвести до неналежного та неефективного використання бюджетних коштів. За твердженням прокурора укладенням оспорюваного правочину порушено принцип об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій та як результат, вибору найбільш якісної продукції, призначеної для вживання соціально - незахищеною категорією осіб, а саме - дітьми.

Як зазначив апелянт, виконання зобов`язань за договором, укладеним за результатами процедури закупівлі, проведеної з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, може призвести до нераціонального та неефективного використання державних коштів, що не відповідатиме меті Закону України "Про публічні закупівлі" та принципам, за якими мають здійснюватись публічні закупівлі, закріплені в ст. 3 даного Закону. В той же час, бездіяльність Держаудитслужби як органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, підтверджується тим, що останні не проводили моніторингу або перевірки законності здійснення процедури закупівлі м`яса, проведеної Управлінням освіти і науки Славутицької міської ради Київської області та до суду з відповідним позовом не зверталось.

Згідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/523/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), суддів Поляк О.І., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 21.04.2020.

30.03.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Управління освіти і науки Славутицької міської ради Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач - 1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

21.04.2020 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2020, в зв`язку з перебуванням судді Поляк О.І. у відпустці, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 прийнято апеляційну скаргу до провадження у визначеному складі суду; запропоновано сторонам подати до суду апеляційної інстанції заяви про розгляд апеляційної скарги заступника прокурора Київської області на рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 року у справі №911/523/19 у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; у разі не реалізації сторонами свого права на подачу відповідної заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, враховуючи введені на території України карантинні заходи, з метою недопущення розповсюдження коронавірусу COVID-19, розгляд апеляційної скарги у справі №911/523/19 21.04.2020 не відбудеться.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 апеляційний розгляд справи № 911/523/19 був призначений на 09.06.2020.

27.05.2020 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 відкладено розгляд справи на 30.06.2020.

24.06.2020 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

30.06.2020 року через систему "Електронний суд" від прокуратури Київської області надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 відкладено розгляд справи на 14.07.2020.

14.07.2020 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від першого заступника прокурора Київської області надійшла заява про зупинення провадження у справі №911/523/19 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18 та виготовлення повного тексу винесеної у цій справі постанови від 26.05.2020.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках, зокрема, перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

В той же час, 26.05.2020 Великою Палатою Верховного Суду було винесено постанову у справі № 912/2385/18, якою касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області було задоволено, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019 у справі № 912/2385/18 скасовано, а справу - передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Отже, на момент подання заяви про зупинення провадження у даній справі відпали підстави, із яких прокурор просив зупинити провадження. Стаття 228 ГПК України не передбачає можливості зупинити провадження у справі до виготовлення Великою Палатою Верховного Суду повного тексту судового рішення.

А тому, відповідне клопотання прокурора про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягало.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 було відкладено розгляд справи на 08.09.2020.

24.07.2020 адвокатом Кравченком В.В., який діяв в інтересах відповідача 2, було подано повідомлення про смерть ОСОБА_1 та повідомлено суд про припинення дії договору та ордеру на надання правової допомоги ФОП ОСОБА_1

Представники позивача та відповідача 2 у судове засідання 08.09.2020 не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 08.09.2020.

Прокурор у судовому засіданні 08.09.2020 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 08.09.2020 проти апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Управлінням освіти і науки Славутицької міської ради Київської області опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів иА-2018-11-07- 000775-а за посиланням https://zakupki.prom.ua/gov/tenders/UA-2018-ll-07-000775-a (т. 1 а.с.247-248).

Предметом закупівлі є "кури охолоджені/заморожені для учнів пільгових та не пільгових категорій у закладах загальної середньої освіти"; період подання пропозицій встановлено з 07.11.2018 по 22.11.2018.

Відповідачем 1 опубліковано тендерну документацію та додатки до неї (т. 1, а.с. 91-112).

У відповідності до додатку №1 такої документації (т.1, а.с.198-199) кваліфікаційні критерії, що встановлювались в ній, передбачали надання учасником, зокрема, довідки у довільній формі щодо наявності власних (або орендованих) спеціалізованих транспортних засобів, якими буде здійснюватись постачання товару.

На виконання вимог тендерної документації, відповідачем 2 надано довідку №23 від 15.11.2018 (т.1 а.с.250), про те, що він є власником спеціалізованого транспортного засобу для перевезення харчових продуктів та продовольчої сировини, - Ореl Vivaro д.р.н. НОМЕР_1 2006 р.в.

Відповідно до договору оренди транспортного засобу від 06.08.2018 (т.1 а.с.254-256), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідач 2 у період виконання зобов`язань орендував транспортний засіб ГАЗ 33021-121 - спеціалізований вантажний фургон ізотермічний-В. Відповідний договір укладено строком дії до 31.12.2019.

Про вказану обставину відповідач 2 повідомив відповідача 1 листом від 21.03.2019 на запит відповідача 1 від 11.03.2019 №01-19/362 (т.1 а.с.215,252-253).

За результатами проведення прилюдних торгів, відповідно до протоколу - рішення членів тендерного комітету відповідача 1 від 29.11.2018 (т.1 а.с.209-210), переможцем таких торгів визначено відповідача 2 - ФОП ОСОБА_1, що підтверджується також повідомленням про намір укласти договір з таким учасником, що опубліковано у мережі Інтернет за відповідним посиланням (т.1 а.с.208).

12.12.2018 між Управлінням освіти і науки Славутицької міської ради Київської області (покупець, відповідач 1) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач 2, постачальник) укладено договір поставки №341 (т.1 а.с. 211-213), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити товар, який є предметом вищевказаної закупівлі.

Вказаний договір укладено сторонами на строк з 01.01.2019 по 31.12.2019.

Додатковою угодою №5 від 07.11.2019 (т.2 а.с.179) вказаний договір припинений за взаємною згодою сторін, у зв`язку з виконанням його у повному обсязі.

Звертаючись з позовом до суду, прокурор вказував на те, що позивачем - Північним офісом Держаудитслужби, як органом уповноваженим на здійснення функцій держави щодо державного фінансового контролю в сфері публічних закупівель не вжито належних заходів до усунення порушень, у т.ч. шляхом звернення до суду.

При цьому, за твердженням прокурора, звернення з даним позовом до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами, оскільки виконання зобов`язань за договором, укладеним за результатами процедури закупівлі, проведені з порушенням законодавства може призвести до нераціонального та неефективного використання державних коштів.

Суд першої інстанції, досліджуючи питання представництва прокурором інтересів держави у даній справі, та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зазначив, що прокурором не наведено в чому полягає шкода, яка може бути спричинена державі, не розраховано її розмір (приблизну суму збитків понесених державою внаслідок укладення правочину на визначених сторонами умовах та оцінка їх невигідності для держави в порівнянні із наслідками недійсності правочину у разі задоволення цього позову), а також не наведено, що під час виконання сторонами оскаржуваного у даній справі договору були інші негативні наслідки (наприклад: поставка здійснювалась не спеціалізованим транспортом, що спричинило негативні наслідки; при виконанні договору мала місце поставка неналежної якості внаслідок порушення вимог при транспортуванні товару тощо), не визначено критеріїв оцінки істотності шкоди.

Також, за твердженням суду першої інстанції, прокурор в даному випадку не обґрунтував підстав представництва інтересів держави в особі позивача в суді, а відтак суд першої інстанції встановив відсутність підстав для задоволення позову в даній справі.

Однак, колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтерес держави " висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтерес держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N806/1000/17).

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

В той же час, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень -це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

У даній справі прокурор звертався саме за процедурою, передбаченою абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", зазначаючи, що захист законних інтересів держави Північний офіс Держаудитслужби (як орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах) не здійснює, хоча до його компетенції належать повноваження щодо контролю за використанням коштів державного бюджету, зокрема для здійснення закупівель на потреби закладів освіти. До позовної заяви прокурор долучив лист № 1038вих-19 від 06.02.2019, відповідно до якого прокурор звернувся до Управління Північного офісу Держаудитслужби з повідомленням про подання даного позову.

З огляду на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про не обґрунтування прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Встановлюючи необґрунтованість прокурором підстав для представництва інтересів держави у суді, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.

В той же час, колегія суддів вважає за можливе зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 912/2385/18 з метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень ГПК України у справах за позовами прокурорів вказала, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, та залишати позов без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, а не відмовляти у задоволенні позовних вимог.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України "Про публічні закупівлі" установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Колегія суддів відзначає, що вирішуючи спір про визнання торгів недійсними, необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати торгів.

Стаття 3 Закону України «Про публічні закупівлі» до принципів закупівлі відносить: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Статтею 11 Закону України "Про публічні закупівлі" (тут і далі в редакції станом на момент проведення публічних закупівель) визначено, що для організації та проведення процедур закупівель замовник утворює тендерний комітет (комітети) або визначає уповноважену особу (осіб). Тендерний комітет діє на засадах колегіальності та неупередженості. Членство в тендерному комітеті або визначення уповноваженої особи (осіб) не повинно створювати конфлікт між інтересами замовника та учасника чи між інтересами учасників процедури закупівлі, наявність якого може вплинути на об`єктивність і неупередженість прийняття рішень щодо вибору переможця процедури закупівлі. Уповноважена особа (особи) під час організації та проведення процедур закупівель повинна забезпечити об`єктивність та неупередженість під час процесу організації та проведення процедур закупівлі в інтересах замовника. Склад тендерного комітету та положення про тендерний комітет затверджуються рішенням замовника. Тендерний комітет або уповноважена особа (особи): планує закупівлі, складає та затверджує річний план закупівель; здійснює вибір процедури закупівлі; проводить процедури закупівель; забезпечує рівні умови для всіх учасників, об`єктивний та чесний вибір переможця; забезпечує складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечує оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснює інші дії, передбачені цим Законом.

Статтею 12 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що закупівля може здійснюватися шляхом застосування, зокрема, процедури відкритих торгів.

Згідно ст.20 Закону України «Про публічні закупівлі» відкриті торги є основною процедурою закупівлі. Під час проведення процедури відкритих торгів тендерні пропозиції мають право подавати всі зацікавлені особи. Для проведення процедури закупівлі має бути подано не менше двох пропозицій.

За приписами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про публічні закупівлі» оголошення про проведення процедури відкритих торгів безоплатно оприлюднюється на веб-порталі Уповноваженого органу відповідно до статті 10 цього Закону.

Частиною 2 даної статті визначені вимоги, які має містити тендерна документація.

Згідно ст. 16 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник вимагає від учасників подання ними документально підтвердженої інформації про їх відповідність кваліфікаційним критеріям.

Замовник установлює один або декілька з таких кваліфікаційних критеріїв: наявність обладнання та матеріально-технічної бази; наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід; наявність документально підтвердженого досвіду виконання аналогічного договору.

Визначені замовником згідно з цією статтею кваліфікаційні критерії та перелік документів, що підтверджують інформацію учасників про відповідність їх таким критеріям, зазначаються в тендерній документації та вимагаються під час проведення переговорів з учасником (у разі застосування переговорної процедури закупівлі).

Згідно з ч. 4. ст. 16 Закону документи, що не передбачені законодавством для учасників - юридичних, фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, не подаються ними у складі тендерної пропозиції та не вимагаються під час проведення переговорів з учасником (у разі застосування переговорної процедури закупівлі).

Відсутність документів, що не передбачені законодавством для учасників - юридичних, фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, у складі тендерної пропозиції не може бути підставою для її відхилення замовником.

Відповідно до ч.5 ст.28 Закону України «Про публічні закупівлі» за результатами розгляду складається протокол розгляду тендерних пропозицій за формою, встановленою Уповноваженим органом, та оприлюднюється замовником на веб-порталі Уповноваженого органу відповідно до статті 10 цього Закону. Після оприлюднення замовником протоколу розгляду тендерних пропозицій електронною системою закупівель автоматично розсилаються повідомлення всім учасникам тендеру та оприлюднюється перелік учасників, тендерні пропозиції яких не відхилені згідно з цим Законом. Дата і час проведення електронного аукціону визначаються електронною системою автоматично, але не раніше ніж через п`ять днів після оприлюднення протоколу розгляду тендерних пропозицій.

Згідно з ч. 6 ст.28 Закону України «Про публічні закупівлі» за результатами розгляду та оцінки тендерної пропозиції замовник визначає переможця та приймає рішення про намір укласти договір згідно з цим законом.

Відповідно вимог ст. 30 Закону України «Про публічні закупівлі», замовник відхиляє тендерну пропозицію в разі, якщо:

1) учасник:

не відповідає кваліфікаційним (кваліфікаційному) критеріям, установленим статтею 16 цього Закону;

не надав забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке забезпечення вимагалося замовником;

2) переможець:

відмовився від підписання договору про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації або укладення договору про закупівлю;

не надав документи, що підтверджують відсутність підстав, передбачених статтею 17 цього Закону;

3) наявні підстави, зазначені у статті 17 і частині сьомій статті 28 цього Закону;

4) тендерна пропозиція не відповідає умовам тендерної документації.

Відповідно до п. 1 Додатку 1 тендерної документації, затвердженої рішенням засідання тендерного комітету до тендерної документації на закупівлю товару 15110000-2 «М`ясо» (15112000-6 «М`ясо свійської птиці» вищого або 1 ґатунку»), замовником були визначені кваліфікаційні критерії до учасників, визначені замовником згідно з ст. 16 Закону, зокрема було передбачено про надання учасником довідку в довільній формі щодо наявності власних (або орендованих) спеціалізованих транспортних засобів, якими буде здійснюватись постачання товару; копію чинного експлуатаційного дозволу, який видається відповідно до ст. 23 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» і підтверджує виконання вимог, зазначених у ст.44 Закону України «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», дійсні довідки про санітарну обробку на кожен із наведених транспортних засобів; для орендованого транспортного засобу подається копія чинного договору оренди зі строком дії не менше ніж до 31.12.2019 з актом приймання-передачі або договору про надання послуг перевезення продовольчих товарів або договорів про надання послуг з перевезення продовольчих товарів, або договорів про співпрацю, якщо автотранспорт орендований.

Інших кваліфікаційних вимог у тендерній документації щодо виду транспортного засобу, яким буде здійснюватися доставка товару, зазначено не було.

Так учасник торгів Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надав довідки в довільній формі, як того вимагав замовник. В довідці № 21 від 15.11.2018 (том 1, а.с. 249) зазначено, що ФОП ОСОБА_1, має в наявності обладнання та матеріально - технічну базу, що необхідні для забезпечення поставки продукції, що є предметом закупівлі.

В довідці № 23 від 15.11.2018 (том 1, а.с. 250) зазначено, що ФОП ОСОБА_1 є власником спеціалізованого транспортного засобу для перевезення харчових продуктів та продовольчої сировини, яким буде здійснюватися постачання предмету закупівлі (з додатком чинних санітарних паспортів і довідок про санітарну обробку на транспортний засіб).

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що відповідний автомобіль не відповідає умовам тендерної документації.

Також Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 разом з тендерною пропозицією було надано лист Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачі від 22.03.2017 № 01- 26/204 (том 1, а.с. 251) де зазначено, що Управлінням Держпродспоживслужби в м. Чернігові прийнято рішення про державну реєстрацію потужностей ФОП ОСОБА_1, за адресою АДРЕСА_1, на провадження діяльності: - інший вид діяльності: зберігання, транспортування, реалізація.

Відповідачем 2 також було подано Довідку № 2433 ТОВ «Українська медична протиепідемічна компанія» - профілактична дезінфекція транспорту (том 1, а.с. 262).

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 надав всі необхідні документи Замовнику, які вимагалися в тендерній документації, тому підстав для відхилення тендерної пропозиції Учасника ФОП ОСОБА_1, що передбачені статтею 30 Закону України «Про публічні закупівлі», у відповідача 1 не було, у зв`язку з чим твердження прокурора в цій частині є безпідставними.

Стосовно тверджень прокурора про те, що під час проведення закупівель відповідачами не було враховано вимоги Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 № 36 (далі - Правила), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 25.7.2. Правил під час перевезення м`яса, субпродуктів та м`ясних напівфабрикатів Перевізники, вантажовідправники і вантажоодержувачі зобов`язані дотримуватися встановлених санітарно-гігієнічних вимог. Пункт 25.7.4. Правил передбачає, що перевезення м`яса, субпродуктів та м`ясних напівфабрикатів здійснюється в авторефрижераторах, ізотермічних автомобілях-фургонах.

Пунктом 29.1. Правил визначено, що до швидкопсувних вантажів належать продукти харчування та інші вантажі, перевезення яких потрібно здійснювати у відповідному середовищі і при відповідному температурному режимі. Швидкопсувні вантажі перевозяться автомобільним транспортом в остиглому, охолодженому, замороженому, швидкозамороженому стані та у свіжому вигляді з урахуванням термінів їх реалізації та відстані перевезень, (п. 29.2 Правил).

Швидкопсувні вантажі перевозяться спеціалізованим рухомим складом (авторефрижераторами) з додержанням температурного режиму, який указано в графах 4 і 5 додатка 19 (п, 29.4 Правил).

Для перевезення швидкопсувного вантажу надається чистий рухомий склад, який відповідає встановленим санітарним нормам та обладнаний справними кузовом, холодильною установкою, вантажонесучими пристроями і замками дверей (п. 29.5 Правил).

В матеріалах справи міститься лист відповідача 2 від 21 березня 2019 року № 21-3 (том 1, а.с. 252), в якому зазначено, що в тендерній пропозиції ФОП ОСОБА_1 було заявлено про наявність спеціалізованого транспорту, яким буде здійснюватися постачання товару, а саме автомобіль ОРЕL VIVARO НОМЕР_1 (фургон малотоннажний-В), який майже постійно використовується для постачання продукції та товарів. Разом з тим, Відповідач 2 зазначив, що згідно Договору оренди транспортного засобу № 5 від 06.08.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , термін дії до 3 грудня 2019 року, з можливістю пролонгації, ФОП ОСОБА_1 в своїй діяльності використовує автомобіль ГАЗ, модель 33021-212, тип спеціалізований вантажний фургон ізотермічний-В, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серія НОМЕР_3 , видане Центр 7441 від 08.10.2016.

В матеріалах справи міститься копія Договору оренди транспортного засобу № 5 від 06.08.2018, копія Акту приймання-передачі транспортного засобу, копія технічного паспорту на автомобіль серія НОМЕР_3 , з яких вбачається, що автомобіль ГАЗ, модель 33021-212, тип спеціалізований вантажний фургон ізотермічний-В, державний номер НОМЕР_2 відповідає санітарним правилам та нормам, обладнаний справним кузовом та холодильною установкою для збереження відповідного температурного режиму, що робить можливим транспортування швидкопсувних вантажів, який використовується ФОП ОСОБА_1 для належного виконання Договору поставки № 341 від 12.12.2018 року.

Тобто, матеріалами справи підтверджено, що у відповідача 2 були наявні транспортні засоби, які відповідали санітарним правилам та нормам, а отже ним було підтверджено можливість виконання свого обов`язку щодо належного транспортування та зберігання м`яса, яке споживається уразливою категорією населення, а саме дітьми, а тому доводи прокурора в цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції, як необґрунтовані.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що прокурором всупереч вимогам ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено обставин того, ФОП ОСОБА_1 не підтвердив свою відповідність кваліфікаційним критеріям.

Крім того, колегією суддів враховано, що на момент прийняття оскаржуваного рішення оспорюваний договір був припинений у зв`язку з його виконанням у повному обсязі, що підтверджується додатковою угодою № 5 від 07.11.2019. Прокурором не доведено, що під час виконання даного договору були порушені санітарні правила та норми щодо належного транспортування та зберігання м`яса.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором, в межах заявленого позову, не доведено наявність підстав для визнання недійсними результатів публічної закупівлі, оформлених протоколом - рішенням про намір укласти договір про закупівлю від 29.11.2018 №129 засідання тендерного комітету Управління освіти.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір про закупівлю, за приписами ч. 1 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 37 Закону України «Про публічні закупівлі» закріплено підстави недійсності договору про закупівлю. Так, договір про закупівлю є нікчемним у разі:

- його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону;

- його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону;

- його укладення з порушенням строків, передбачених частиною другою статті 32 та абзацом восьмим частини третьої статті 35 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Виходячи з правового аналізу вищенаведених норм та обставин справи, враховуючи обставини того, що ФОП ОСОБА_1 підтвердив свою відповідність кваліфікаційним критеріям вимог тендерної документації, колегія суддів дійшла до висновку, що спірний договір № 341 від 12.12.2018 не містить ознак та підстав для визнання його судом недійсним, у зв`язку з чим у задоволені даної позовної вимоги слід відмовити.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.06.2018 у справі № 922/3684/17.

В той же час, як вбачається із заяви адвоката Кравченка В.В., який діяв в інтересах відповідача 2, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим 20.07.2020 Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.07.2020 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (підстава припинення - у зв`язку зі смертю).

Згідно із ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Статтею 26 ЦК України передбачено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною дев`ятою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Доказів правонаступництва Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

А тому, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 у зв`язку з її смертю є підставою для закриття провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України в частині вимог до відповідача 2.

Прокурор та відповідач 1 проти закриття провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача 2 не заперечували.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно з ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині помилкового висновку суду першої інстанції про не обґрунтування прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави у суді знайшли свої підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Однак, оскільки під час розгляду апеляційним господарським судом даної справи по суті не було встановлено обґрунтованості заявлених прокурором позовних вимог, оскаржуване рішення підлягає зміні в мотивувальній частині .

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 10.01.2020 у справі № 911/523/19 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 у справі № 911/523/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

3. Провадження у справі № 911/523/19 в частині заявлених позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 закрити на підставі п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

4. В решті резолютивну частину рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 у справі № 911/523/19 залишити без змін.

5. Матеріали справи № 911/523/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2020.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко