УХВАЛА

24 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/12809/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2020

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.02.2020 (суддя Трофименко Т.Ю.)

у справі № 910/12809/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металугтранс"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 101 880 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у даній справі задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Металугтранс", стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" 101 880 грн. збитків та 1921 грн. судового збору. На виконання вказаного рішення Господарського суду міста Києва видано відповідний наказ від 05.12.2019.

В подальшому Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, у якій скаржник просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. щодо винесення постанови у виконавчому провадженні № 60953887 про відкриття виконавчого провадження від 10.01.2020; скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. про відкриття виконавчого провадження від 10.01.2020 у виконавчому провадженні № 60953887.

Скаргу аргументовано тим, що згідно з пунктом 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 02.10.2019 № 145-IX (далі - Закон № 145-IX) забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, окрім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитним договором.

Станом на 20.10.2019 до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації включено дані про боржника. На думку АТ "Укрзалізниця", усі відкриті, станом на 20.10.2019, виконавчі провадження, у тому числі і виконавче провадження № 60755576, де боржником є відповідач, підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.02.2020, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2020, у задоволенні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на дії та бездіяльність державного виконавця відмовлено повністю.

За висновками судів попередніх інстанцій скаржником не доведено наявності підстав для визнання дій державного виконавця протиправними, оскільки передбачені статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження" підстави для повернення наказу стягувачу були відсутні.

Щодо посилання скаржника на наявність заборони вчинення виконавчих дій, встановлену Законом України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", то суди обох інстанцій дійшли висновку про її нерозповсюдження на виконання рішення у справі № 910/12809/19 про стягнення грошових коштів, оскільки встановлені нормами Закону обмеження стосуються лише коштів та товарів, переданих в заставу за кредитними договорами.

Не погоджуючись із такими висновками судів попередніх інстанцій, Регіональна філія "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким його скаргу задовольнити.

В обгрунтування своїх вимог скаржник посилається на помилковість висновків судів про можливість проводити виконавчі дії стосовно боржника щодо стягнення будь-яких грошових коштів, а не тільки тих, які були передані в заставу за кредитними договорами, вважає, що суди припустилися вільного тлумачення норм Закону № 145-IX.

Також скаржник посилається на висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/5697/18 щодо застосування до аналогічних правовідносин пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-IX, згідно з яким заборона на вчинення виконавчих дій не стосується лише стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

У вказаній постанові Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для повернення стягувачу без прийняття до виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019 № 904/5697/18 про стягнення з АТ "Укрзалізниця" на користь ПрАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" 140 650,71 грн та правомірність відкриття виконавчого провадження № 0588799 з примусового виконання цього наказу. Підставою для такого висновку Судом вказано те, що судами не виявлено на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2019 передбачених частиною 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" підстав для повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, а саме: рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновків про дотримання державним виконавцем вимог чинного законодавства при винесенні постанови у виконавчому провадженні № 60588799 про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2019.

Переглядаючи оскаржувані ухвалу та постанову у даній справі, колегія суддів касаційної інстанції дійшла іншого висновку щодо застосування положень пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-IX до аналогічних відносин, тому вважає за необхідне передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Як свідчать матеріали справи, спірним у даному провадженні є наявність підстав для застосування до правовідносин з примусового виконання наказу № 910/12809/19 приписів пункту 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" щодо встановленої тимчасової заборони на вчинення виконавчих дій щодо грошових коштів AT "Укрзалізниця". Зокрема спірним є питання, чи розповсюджується зазначена заборона на стягнення будь-яких грошових коштів або лише тих, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Вирішуючи вказане питання, Колегія суддів Касаційного господарського суду враховує, що за приписами пунктів 1, 7 частини 3 статті 2 ГПК України, до основних засад (принципів) господарського судочинства належать, зокрема, верховенство права та обов`язковість судового рішення. Згідно зі статтею 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Положеннями частини 1 статті 18 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Згідно з частиною 1 статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

У пункті 37 Рішення по справі "Деркач та Палек проти України" (заяви NN 34297/02 та 39574/02) від 21.12.2004, остаточне з 06.06.2005, Європейський Суд з прав людини зазначив: "37. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява N 589498/00, п. 34)."

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", заява № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

В силу пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-ІХ заборонено вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Cистемний аналіз змісту даної норми разом з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття Закону №145-ІХ, свідчить про їх спрямування на необхідність збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур.

Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Тобто вказаною нормою Закону №145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України, а також відповідає меті та суті Закону №145-ІХ. Натомість встановлення обмеження щодо можливості стягнення з підприємств, що включені до затвердженого цим Законом Переліку, будь-яких грошових коштів, крім переданих в заставу, суперечить меті та суті цього Закону, вищевказаним положенням та принципам чинного законодавства, а також викладеним висновкам ЄСПЛ.

Отже на підставі системного аналізу зазначених норм чинного законодавства України, враховуючи його принципи та висновки Європейського суду з прав людини, колегія суддів у даній справі дійшла висновку, що положення пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону №145-ІХ щодо заборони вчинення виконавчих дій стосуються лише майна відповідних підприємств, за виключенням товарів, які були передані в заставу, та не можуть обмежувати виконання судових рішень про стягнення з відповідача будь-яких грошових коштів. Таким чином на переконання колегії суддів, заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом №145-ІХ, не поширюється на виконання наказу № 910/12809/19, виданого на примусове виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили.

Аналогічні висновки щодо застосування пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону №145-ІХ викладені в ухвалах Касаційного господарського суду від 29.04.2020 у справах № 910/13346/18, № 910/6948/19, у яких Суд визнав очевидними і такими, що не викликають розумних сумнівів висновки судів про можливість вчинення виконавчих дій стосовно АТ "Укрзалізниця" щодо стягнення грошових коштів.

Відповідно до частини 2 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Зважаючи на те, що колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку із застосування приписів пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону №145-ІХ, викладеному у постанові від 15.05.2020 у справі № 904/5697/18, яка розглядалася колегією суддів Касаційного господарського суду, що входить до складу іншої палати (судової палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством), справа № 910/12809/19 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 301, 302, 303 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/12809/19 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяМогил С.К.
Судді:Волковицька Н.О.
Случ О.В.