ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2020 р. Справа №914/2096/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.,

секретар судового засідання Федорів Н.В.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектргаз» від 24.03.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2020 (повний текст рішення складено 02.03.2020, суддя Морозюк А.Я.)

у справі № 914/2096/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектргаз», м. Львів

до відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», м. Львів

про стягнення 11 074 859, 91 грн.

представники сторін:

- від позивача Морочинський А.М.,

- від відповідача Гарбузюк Р.О., Білоус К.В.

13 жовтня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «Спектргаз» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації (надалі ПАТ) «Львівгаз» про стягнення 11 074 859, 91 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач з вересня 2014 року по грудень 2015 року включно, без жодної правової підстави та без дозволу позивача, фактично використовував газопровід, який належить позивачеві на праві власності, шляхом передання через нього газу споживачам у загальному обсязі 18804,267 тис. куб. м. Таким чином, на думку позивача, відповідач отримав дохід в сумі 11074859,91 грн, як плату за прийняття до газопроводу та передання через нього споживачам газу, який підлягає стягненню на користь позивача на підставі статтей 16, 22, 386, 1166, 1192 та 1212 - 1214 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2017 у справі №914/2096/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.05.2018, даний позов було задоволено.

Постановою Верховного Суду від 05.09.2018 вищезазначені судові рішення було скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.01.2019, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2019, було відмовлено в позові у даній справі.

Постановою Верховного Суду від 24.07.2019 вищезазначені судові рішення було скасовано, а справу знову передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Приймаючи постанову, суд касаційної інстанції керувався наступним:

1) в оскаржуваних рішеннях господарські суди дійшли висновку про відмову в позові, при цьому не визначили характер правовідносин, які склались між сторонами, не надали їм відповідну правову кваліфікацію, що не дає можливості остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Також, господарські суди в оскаржуваних рішеннях не встановили правову природу заявленої до стягнення суми;

2) суд першої інстанції встановив, що газопровід є об`єктом нерухомості, однак не надав правової оцінки доводам відповідача, який посилався на частину 1 статті 657, частину 1 статті 220 ЦК України про нікчемність договору купівлі-продажу газопроводу як об`єкта нерухомості у зв`язку з тим, що вказаний договір, всупереч вимогам цивільного законодавства, нотаріально не посвідчений, що дає підстави вважати його неукладеним та стверджувати про відсутність у позивача права власності, за захистом якого від звернувся до суду.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2020 в позові у даній справі було відмовлено.

Вказане рішення обґрунтовано наступним:

1) зібрані у справі докази з більшою вірогідністю вказують на те що предметом укладеного між ПАТ «Іскра» та ТзОВ «Спектргаз» договору купівлі-продажу №060914/0703 від 20.08.2014 не було нерухоме майно, тому місцевий господарський суд відхилив аргументи відповідача про нікчемність цього договору;

2) позивач не довів, у чому конкретно полягало порушення його права власності на спірний газопровід та яку конкретно правомочність власника (право володіння, користування чи розпорядження) порушив відповідач. Про наявність у позивача права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм газопроводом в період з вересня 2014 року по грудень 2015 року, на думку суду, свідчать: наявність у позивача контролю над катодними станціями та газорозподільною станцією, висновок експертизи №46.04.07.3775.14 4203 від 28.08.2014, відсутність доступу до газопроводу у ПАТ «Львівгаз». Водночас, суд відхилив доводи, якими позивач обґрунтовував відповідні свої позовні вимоги, зазначивши таке:

- відповідач не мав доступу до катодних станцій та/або будівлі літ. «Я-1» загальною площею 13,3 кв.м (вузла запірної арматури);

- акти приймання-передачі природнього газу згідно технічної угоди №ТУ022130214 від 13.02.2014, в яких зазначено що упродовж вересня 2014 року - грудня 2015 року ПАТ «Укртрансгаз» протранспортувало, а газорозподільне підприємство ПАТ «Львівгаз» прийняло на ГРС для транспортування до споживачів, зокрема через газопровід на «Іскру», підписані лише зі сторони ПАТ «Укртрансгаз» і не містять підпису ПАТ «Львівгаз», тобто не свідчать про визнання з боку ПАТ «Львівгаз» зазначених в цих актах обставин;

- у зв`язку із непідписанням вищевказаних актів, за результатами робочої наради між НАК «Нафтогаз України», ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ «Львівгаз» було складено інші акти приймання-передачі газу, у яких зафіксовано значно менші об`єми транспортування природного газу, ніж зазначає позивач (3851,874 тис. куб.м замість 18804,267 тис. куб.м). Крім того, нові акти не підтверджують доводів позивача про те що відповідач приймав газ від ПАТ «Укртрансгаз» на вході у газопровід ТзОВ «Спектргаз» довжиною 8868,5 п.м.;

- акти транспортування природного газу, які складені між ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ «Іскра» за період вересня-грудня 2014 року про транспортовання для ПАТ «Іскра» газопроводом природного газу обсягом 3458013 куб.м. подано в незасвідчених світлокопіях, тому такі не беруться до уваги;

- 02.09.2014 між Бібрським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів УМГ «Львівтрансгаз» та ТзОВ «Спектргаз» було складено акт розмежування балансової належності газопроводу та ділянок його обслуговування на ГРС «Винники», яким встановлено, що межа балансової належності та обслуговування проходить безпосередньо за огорожею ГРС «Винники», що свідчить про фактичне володіння ТзОВ «Спектргаз» газопроводом станом на 02.09.2014 та спростовує твердження про перебування цього газопроводу у володінні і використанні ПАТ «Львівгаз» станом на 01.09.2014;

3) безпідставними є аргументи позивача про те, що саме на відповідача як особу, яка має намір здійснювати розподіл природного газу, покладено обов`язок мати відповідні газорозподільні системи на праві власності або користування. Суд зазначив, що жодна зі сторін не ініціювала питання укладення договору, передбаченого статтею 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а також, що в розумінні чинного законодавства, жодна зі сторін не мала обов`язку укладати такий договір;

4) на виконання вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 24.07.2019, місцевий господарський суд зазначив, що спірні правовідносини підпадають під предмет правового регулювання глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», а заявлена до стягнення сума за своєю правовою природою є доходами, про які йдеться в абзаці 1 частини 1 ст. 1214 ЦК України;

5) позивач навіть теоретично не міг отримати доходи з розподілу газу у спірний період у зв`язку із відсутністю у нього відповідної ліцензії, про що свідчать рішення НКРЕП від 09.10.2014, від 23.10.2014, від 27.11.2014, від 13.03.2015, від 23.04.2015 та від 18.06.2015, якими було залишено без розгляду заяви ТзОВ «Спектргаз» про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу;

6) кошти, які ТзОВ «Спектргаз» просить стягнути з ПАТ «Львівгаз», отримувалися останнім в якості встановленого для нього регульованого тарифу за здійснення діяльності з транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу на території міста Львова і Львівської області. Таким чином, вказані кошти: - є прибутком відповідача, отриманим відповідно до вимог чинного законодавства і не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1214 ЦК України; - не є доходом в розумінні частини 1 ст.1214 ЦК України, що був отриманий саме від газопроводу ТзОВ «Спектргаз».

Не погодившись з даним рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, з огляду на його необґрунтованість та незаконність, у зв`язку з чим просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити.

У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:

1) предметом експертизи, на висновок якої покликався у своєму рішенні суд першої інстанції, було встановлення додержання ТзОВ «Спектргаз» вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки, а не встановлення факту транспортування газу. Твердження про транспортування ТзОВ «Спектргаз» по газопроводу природного газу для потреб низки споживачів, що містяться у вказаному висновку експертизи, є загальним, описовим і не стосується суті дослідження;

2) обставина про відсутність у відповідача доступу до катодних станцій чи будівлі вузла запірної арматури, була встановлена судом з порушенням ч. 2 ст. 74 ГПК України, оскільки суд не зобов`язував позивача надати докази наявності відповідного доступу;

3) у своєму рішенні місцевий господарський суд, зіславшись на складені відповідачем в односторонньому порядку схему мереж та довідку від 08.12.2017, дійшов до висновку, що у спірний період до газопроводу було під`єднано 33 розподільні газопроводи, 3 газорозподільні пункти, 12 шафних регуляторних пунктів, 83 регулятори тиску, які перебували у володінні та користуванні відповідача і якими той розподіляв газ споживачам. Вказані схема та довідка не можуть вважатись доказами в розумінні ГПК України, а є поясненнями сторони, які оформлені графічно. Водночас, у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували належність відповідачеві зазначених мереж та обладнання на праві власності або користування (виконавчо-технічна документація, акти введення в експлуатацію, декларації про будівництво, договори купівлі-продажу чи користування, тощо);

4) суд безпідставно не взяв до уваги акти приймання-передачі природного газу протягом вересня 2014 - грудня 2015 (спірний період), які односторонньо підписані та засвідчені ПАТ «Укртрансгаз». Із врахуванням позиції Вищого господарського суду України у справі № 914/3691/14, дані акти є такими, що оформлені відповідно до технічної угоди та чинного законодавства, а, відтак, є належними та допустимими доказами, що, поряд з листом ПАТ «Укртрансгаз» № 267/34-02 від 25.01.2016, підтверджують прийняття відповідачем у газопровід протягом спірного періоду зазначених у них обсягів газу. Суд безпідставно не взяв до уваги преюдиційні обставини, встановлені у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 у справі № 914/3691/14, зіславшись на неналежне засвідчення копії цієї постанови. Цим самим, на думку скаржника, суд порушив норму ч. 4 ст. 75 ГПК України про преюдиційність й помилково кваліфікував судове рішення як доказ;

5) у своєму рішенні суд послався на акти приймання-передачі природного газу, підписані на виконання протоколу робочої наради, однак, вказані акти є неналежними та недопустимими доказами та не можуть підтверджувати приймання-передачу певного обсягу газу в межах ЄГТСУ, оскільки:

- підписані на виконання протоколу робочої наради (що законодавством не передбачено), а не технічної угоди (як це визначено ч. З ст. 9 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та п. 7.3 Порядку доступу та приєднання до ЄГТСУ);

- передання газу в такому місці як «на межі» газопроводу ГРС «Винники»-»Іскра» та газопроводів ПАТ «Львівгаз» не передбачено ані Порядком доступу та приєднання до ЄГТСУ, ані чинною технічною угодою. Таке місце не є пунктом приймання-передачі газу (ПППГ), який визначений відповідним додатком до технічної угоди. В той же час, відповідно до чинних нормативних актів та технічної угоди, саме в ПППГ здійснюється: вимірювання кількості переданого газу за даними вузлів комерційного обліку газу чи засобів вимірювальної техніки (а не за даними вузлів обліку споживачів), а також визначення фізико-хімічних показників газу;

- вказані акти, починаючи з січня 2015 року, підписані односторонньо зі сторони ПАТ «Львівгаз», тому є нечинними в частині обсягів переданого на ГРС газу;

- вказані акти підписані з порушенням строку (до 5-го числа місяця за звітним), встановленого технічною угодою та п. 8.3 Порядку доступу та приєднання до ЄГТСУ, що робить їх непридатними для комерційного балансування;

- копії вказаних актів не завірені належним чином (відсутня печатка установи, як того вимагає ДСТУ 4163-2003 та судова практика, зокрема, постанова Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 160/7887/18;

6) у справі наявні акти, яким суд не надав оцінку, а саме, акти приймання-передачі природного газу від 30.12.2014 за вересень-грудень 2014 року, складені за технічною угодою, підписані та засвідчені печатками зі сторони ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ «Львівгаз». Однак, вказані акти також є неналежними та недопустимими доказами, оскільки: - в них вказано загальний обсяг газу, переданого на всіх ГРС без розшифрування по кожному ПППГ, що суперечить п. 5.3 технічної угоди; - загальний обсяг газу, переданий на всіх ГРС, не стосується предмета доказування у даній справі, оскільки доказуванню підлягає той обсяг газу, який надійшов у газопровід, що могло відбутись тільки на ГРС «Винники» в ПППГ «На Іскру»; - акти стосуються передавання газу «на межі» газопроводів; - акти підписані з порушенням строку (до 5-го числа місяця за звітним); - копії актів не завірені належним чином (відсутня печатка установи);

7) суд дійшов хибного висновку про те, що копія акта розмежування від 02.09.2014 є доказом, який спростовує фактичне володіння і використання газопроводу відповідачем. Натомість, даний акт покликаний визначити в натурі на місцевості точку поділу мереж за ознакою права і він не може підтверджувати або спростувати фактичне користування мережами, оскільки не має прямого стосунку до передавання обсягів газу, яке оформлюється окремими, передбаченими для цього, актами. Більше того, даний акт додатково підтверджує, що відповідач, приймаючи газ на ГРС «Винники», використовував для цього газопровід, який належав саме позивачу;

8) судом першої інстанції безпідставно не враховано преюдиційних обставин, що мають значення для вирішення даної справи та які встановлені в судових рішеннях у справах №914/3691/14, №914/880/17, № 914/577/15, № 914/355/17, які стосуються схожих правовідносин між ПАТ «Іскра» та ПАТ «Львівгаз», проте за інший період, чи у яких було встановлено фактичне використання відповідачем газопроводу;

9) суд правильно зазначив, що спірні правовідносини підпадають під предмет правового регулювання глави 83 ЦК України, однак безпідставно звузив правову природу заявленої до стягнення суми, визначивши її виключно доходами, про які йдеться в абз. 1 ч. 1 ст. 1214 ЦК України. В даному випадку кондикційне зобов`язання охоплює не тільки отримання набувачем майна доходу від його використання, а й збереження у себе майна (грошових коштів), які той мав оплачувати за користування майном, про що позивач зазначив у позовній заяві з відповідним розрахунком та посиланням на ст.1212 ЦК України. У зв`язку з цим, скаржник вважає, що суд першої інстанції:

- дійшов необґрунтованого висновку щодо можливого застосування до спірних правовідносин ст.7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», оскільки даний спір не є спором про укладення договору;

- необґрунтовано розширив підстави для відмови у застосуванні ст. 1212, 1214 ЦК України, зазначивши про те, що важливим у контексті спірних правовідносин є той факт, що набуття майна відбувається всупереч волі власника (тоді як суб`єктивна сторона учасників правовідносин у спірній ситуації не має значення) та що позивач навіть теоретично не міг отримати доходи з розподілу газу у спірний період (у даному випадку доказуванню підлягає не дохід, який міг отримати позивач, а дохід, який отримав чи міг отримати відповідач);

10) в ч. 1 ст. 1214 ЦК України йдеться про відшкодування доходу володільця (користувача) майна. При цьому, дохід від певного виду господарської діяльності - це всі ресурси, виражені в грошовому еквіваленті, отримані від цієї діяльності за певний період часу, на відміну від прибутку (дохід за вирахуванням податків та витрат на здійснення цієї діяльності). Враховуючи, що тариф на транспортування кожної 1000 м. куб. природного газу розподільними трубопроводами, встановлений для ПАТ «Львівгаз» постановами НКРЕКП, є державною регульованою ціною, а обсяг газу, який відповідач прийняв від ПАТ «Укртрансгаз» підтверджено, то розмір отриманого відповідачем доходу, є обґрунтованим.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив наступне:

1) висновки оскаржуваного рішення про те, що об`єктом купівлі-продажу був газопровід, а не будівля, суперечать приписам ст. 187 ЦК України і спростовуються наявними у справі технічними паспортами об`єкта, виготовленими на ім`я обох сторін спірного договору, які підтверджують, що у склад будівлі літ.Я-1 на час проведення технічної інвентаризації входив трубопровід. Таким чином, висновок суду про можливість придбання позивачем будівлі літ.Я-1 на підставі іншого договору суперечить припису ч.2 ст. 187 ЦК України, згідно з якою при переході права власності на річ її складові частини не підлягають відокремленню;

2) помилковим є висновок суду про те, що спірні правовідносини регулюються главою 83 ЦК України. На думку відповідача, обставини даної справи свідчать про те, що між сторонами фактично виникли правовідносини із вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення, які регулюються главою 79 ЦК України (ст. 1158-1160), що виявилося в тому, що позивач, заволодівши газопроводом ГРС «Винники» - ПАТ «Іскра» на підставі акта приймання-передачі від 01.09.2014, вчиняв дії в інтересах ПАТ «Львівгаз» без його доручення. Вказані дії полягали у передачі вказаним газопроводом певних обсягів газу, який подавався з ГРС «Винники» до межі газопроводів ПАТ «Львівгаз». Водночас, матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем відповідача про вчинення дій в його інтересах (ч.2 ст. 1158 ЦК України), звіту позивача про вчинені дії (ст. 1159) та доказів понесення відповідачем витрат (ч. 1 ст. 1160). З урахуванням цього, позивач втратив право вимагати відшкодування зроблених витрат (ч.2 ст. 1160 ЦК України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

20.08.2014 між ПАТ «Іскра» та ТзОВ «Спектргаз» було укладено договір купівлі-продажу №060914/0703 (а.с. 13-14, том 1), відповідно до пункту 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві газопровід високого тиску ГРС «Винники» ПАТ «Іскра», Ру = 6 кгс/кВ.см, діаметром 500 мм, довжиною 8'868,5 м.п., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, буд. 14 та чотири станції катодного захисту: в с. Бережани Пустомитівського району, в м. Винники по вулиці Стрілецькій, в м. Винники (біля траси на Тернопіль), на хуторі Горішній (надалі газопровід).

Вказаний договір був укладений у простій письмовій формі, містить підписи представників сторін та відбитки їх печаток.

В матеріалах справи наявний також акт приймання-передачі від 01.09.2014, яким, на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2014, газопровід було передано позивачу. Додатком №1 до цього договору затверджено схему газопроводу (а.с. 125, том 1).

Відмітка про передачу газопроводу з боку продавця здійснена на акті від імені БО ВП «Скляний завод» та містить підписи наступних осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Від імені продавця акт підписаний директором ТзОВ «Спектргаз» ОСОБА_5 , а також особами Костенко В.В., Іванко М.І.

У верхній частині акту міститься відмітка про затвердження цього акта генеральним директором ПАТ «Іскра» Костівом М.А. та директором ТзОВ «Спектргаз» Нестораком Р.С.

З огляду на наявність в акті посилання на договір від 20.08.2014 та реквізити затвердження цього акта генеральним директором ПАТ «Іскра», а також зважаючи на відсутність заперечень жодної із сторін з приводу отримання позивачем майна на підставі акта від 01.09.2014, колегія суддів вважає, що вказаний акт свідчить про приймання-передачу майна, про яке у ньому йдеться.

Чинним законодавством України чітко не визначено правового режиму газопроводів та іншого майна, що використовується для транспортування природного газу.

Так, Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України, Кодекс газотранспортної системи, Кодекс газорозподільних систем, Закони України «Про трубопровідний транспорт» та «Про нафту і газ», «Про засади функціонування ринку природного газу» та інші нормативно-правові акти не містять жодних вказівок з приводу того, чи газопроводи належать до об`єктів рухомого чи нерухомого майна. Вказане питання є дискусійним у науці. Законодавчими актами також не встановлено вимог щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу газопроводів.

Відповідно до ч.4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Разом з тим, статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За таких обставин, з огляду на положення ст. 19 Конституції України, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача про обов`язковість нотаріального посвідчення договору від 20.08.2014 та про нікчемність вказаного договору у зв`язку із відсутністю такого посвідчення.

Зі схеми газопроводу, яка є додатком №1 до вказаного договору купівлі-продажу, вбачається, що до газопроводу високого тиску ГРС «Винники» ПАТ «Іскра» було під`єднано низку відводів (а саме, 13 штук).

В матеріалах справи також наявний акт розмежування балансової належності зовнішніх газопроводів та ділянок їх обслуговування (в зоні пролягання газопроводу високого тиску ГРС «Винники» ВАТ «Іскра») від 07.10.2004 (а.с. 153-155, т.2), складений між ВАТ «Львівгаз» та ВАТ «Іскра», з якого вбачається, що на відводах №1-11 від газопроводу високого тиску ГРС «Винники» ПАТ «Іскра» було збудовано газопроводи та газові мережі, що належать ПАТ «Львівгаз».

Детальні схеми газопроводу із зазначенням врізок були долучені позивачем до матеріалів справи (а.с. 156, 157, т.2). При цьому, остання із зазначених схем засвідчена відміткою відповідача.

Відповідно до довідки, складеної відповідачем 08.12.2017 з метою долучення до даної справи (а.с. 172-174, т.1), протягом періоду з 01.09.2014 до 31.12.2015 до спірного газопроводу було підключено 11 газопроводів високого тиску (довжиною 1581 м.п), 12 газопроводів середнього тиску (довжиною 3263 м.п), 10 газопроводів низького тиску (довжиною 4569 м.п), 3 газорозподільні пункти, 12 шафних регуляторних пунктів та 83 регулятори тиску.

Відповідно до розрахунку, який наведений у апеляційній скарзі позивача (а.с. 104, т.6), останній зазначає про наявність 34-ох газопроводів, що були приєднані до газпроводу високого тиску ГРС «Винники» ПАТ «Іскра».

Акта розмежування балансової належності зовнішніх газопроводів та ділянок їх обслуговування між ПАТ «Львівгаз» та ТзОВ «Спектргаз» не було складено, хоча матеріали справи містять докази ведення між сторонами переговорів з цього приводу.

Отже, з наведених вище схем та письмових пояснень сторін, що наявні у даній справі, колегія суддів робить висновок про те, що спірним газопроводом високого тиску ГРС «Винники» ПАТ «Іскра» природний газ постачався наступним споживачам: безпосередньо ПАТ «Іскра» (на підставі договору з ПАТ НАК «Нафтогаз України») та опосередковано (за допомогою приєднаних газопроводів, що належать ПАТ «Львівгаз») споживачам, яким поставку газу здійснював ПАТ «Львівгаз».

Відповідно до Законів України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та «Про ліцензування видів господарської діяльності», які діяли у спірний період (вересень 2014 року грудень 2015 року), діяльність із транспортування та розподілу природного газу підлягала ліцензуванню.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Спектргаз» неодноразово зверталося до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із заявами про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу. Рішеннями НКРЕП від 09.10.2014 (а.с. 57-59, том 1), від 23.10.2014 (а.с. 60-62, том 1), від 27.11.2014 (а.с. 63-66, том 1), від 13.03.2015 (а.с. 67-69, том 1), від 23.04.2015 (а.с. 70-73, том 1), від 18.06.2015 (а.с. 74-75, том 1) відповідні заяви ТзОВ «Спектргаз» було залишено без розгляду як такі, що подані без дотримання встановлених вимог.

Із обставин, встановлених в судових рішеннях у адміністративній справі №813/3197/17 (а.с. 89-100, т.2), вбачається, що ліцензію на здійснення розподілу природного газу, газу (метану) вугільних родовищ ТзОВ «Спектргаз» отримало 26.05.2016, тобто, поза межами спірного періоду, який досліджується у даній справі.

Постановою НКРЕП №850 від 26.05.2016 для ТзОВ «Спектргаз» було встановлено тариф на послуги з розподілу природного газу у розмірі 107,8 грн.за 1 тис. куб.м без врахування ПДВ (а.с. 175-176, т.1).

Після цього між ТзОВ «Спектргаз» та ПАТ «Іскра» було вчинено наступні правочини, об`єктом яких був спірний газопровід:

- 08.08.2016 між ТзОВ «Спектргаз» (постачальником) та ПАТ «Іскра» (покупцем) було укладено договір поставки №0908/16-01 (а.с. 126, том 1), за умовами якого продавець зобов`язався поставити покупцю газопровід. Відповідно до акта приймання-передачі від 31.08.2016 газопровід було передано ПАТ «Іскра» (том 1 а.с. 127);

- 10.10.2016 між ПАТ «Іскра» (продавцем) та ТзОВ «Спектргаз» (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу №2911161/0703 від 10.10.2016 (а.с. 40-42, том 1), за яким покупцю було продано газопровід. Згідно з актом передачі-приймання від 27.10.2016 газопровід було передано у власність ТзОВ «Спектргаз»(а.с. 43, том 1).

Під час того, як спірний газопровід перебував у власності ВАТ «Іскра» (у період 2011-2013 років), між ПАТ «Львівгаз» та ВАТ «Іскра» існували орендні правовідносини щодо нього.

Так, 01.01.2011 між ВАТ «Іскра» та ПАТ «Львівгаз» було укладено договір №0102111/8104, предметом якого була оренда газопроводу ГРС «Винники» ВАТ «Іскра» (а.с. 20-21, том 1). За умовами цього договору орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування газопровід, який належить орендодавцю на праві власності. Пунктом 1.3 договору передбачено, що газопровід буде використовуватися орендарем для передачі природного газу споживачам по цьому газопроводу.

Відповідно до п.5.1 договору, орендна плата за користування обєктом оренди еквівалентна вартості послуг по транспортуванню природного газу розподільчими газопроводами згідно з договором №В-128 від 01.01.2011 та будь-яких інших договорів, які будуть укладені між сторонами з приводу надання послуг по транспортуванню природного газу в період дії даного договору.

Упродовж січня-грудня 2013 року між ВАТ «Іскра» та ПАТ «Львівгаз» було складено відповідні акти про виконання договору оренди №0102111/8104 від 01.01.2011 (а.с. 23-34, том 1), у яких сторонами зафіксувана вартість наданих послуг за кожен місяць. Вартість за кожен місяць була різною та коливалася в межах 22 48 тисяч гривень включно з ПДВ.

Зазначений договір оренди газопроводу припинив свою дію 31.12.2013 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Ця обставина підтверджена судовими рішеннями у справі №914/622/14 та не заперечується обома сторонами у справі.

Після закінчення строку дії договору оренди, між його сторонами виникли численні судові спори, які зводилися до намагання ВАТ «Іскра» продовжити дію зазначеного договору оренди та стягнути з ПАТ «Львівгаз» кошти за фактичне користування газопроводом та до намагання ПАТ «Львівгаз» повернути з оренди газопровід.

Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 06.05.2014 у справі №914/622/14 було задоволено позов ПАТ «Львівгаз» про зобов`язання ПАТ «Іскра» прийняти газопровід з оренди шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта оренди до договору №0102111/8104 від 21.01.2011. Вказане рішення було залишено без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2014 та Вищого господарського суду України від 01.10.2014 (а.с. 47-50, том 1).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.07.2014 у справі №914/1839/14, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 та Вищого господарського суду України від 20.01.2015, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Іскра» до ПАТ «Львівгаз» про внесення змін до договору оренди газопроводу в частині продовження строку його дії до 31.08.2014.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.11.2014 у справі №914/4717/13, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 та Вищого господарського суду України від 14.04.2015, було відмовлено в позові ПАТ «Іскра» до ПАТ «Львівгаз» про викладення в новій редакції пункту 3.1 договору оренди газопроводу, відповідно до якого встановити строк дії цього договору до 15.04.2014, але не раніше, ніж до закінчення зимово-весняного опалювального періоду у 2014 року.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.12.2015 у справі №914/2511/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2016, було відмовлено в позові ПАТ «Іскра» до ПАТ «Львівгаз» про стягнення 169'890'710,40 грн. доходу від безпідставно набутого майна, який позивач обґрунтовував тим, що з 01.01.2014 по 01.09.2014 після закінчення договору оренди газопроводу №0102111/8104 від 01.01.2011, відповідач фактично продовжував здійснювати свою господарську діяльність з розподілу природного газу, а тому має обов`язок сплатити на користь ПАТ «Іскра» спірну суму за таке використання.

Рішення у справі №914/2511/15 мотивовані тим, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню ст. 1212, 1214 ЦК України, якими обґрунтований позов, оскільки між сторонами існували договірні відносини, в межах яких позивач так і не підписав кінцевого акта прийому-передачі об`єкта оренди. Суди також зазначили про те, що кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, розраховані на підставі регульованого тарифу за здійснення відповідачем діяльності з транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу на території міста Львова і Львівської області: 1) є прибутком, отриманим відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства, який не може бути витребувано відповідно до положень статті 1214 ЦК України; 2) не є доходом, отриманим саме від трубопроводу, в розумінні частини 1 ст.1214 ЦК України.

Після того, як ТзОВ «Спектргаз» придбало газопровід у ПАТ «Іскра», жодних договірних відносин з приводу користування газопроводом між ТзОВ «Спектргаз» та ПАТ «Львівгаз» не було оформлено. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується обставина фактичного використання ПАТ «Львівгаз» спірного газопроводу, виходячи з наступного:

13.02.2014 між ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» та ПАТ «Львівгаз» було укладено технічну угоду про умови приймання-передачі природного газу №ТУ022130214 (а.с. 107-108, том 3), відповідно до якої сторони передбачили порядок приймання-передачі природного газу до газопроводів ПАТ «Львівгаз». До переліку пунктів приймання-передачі природного газу, що є додатком №1 до цієї технічної угоди (а.с. 109-110, том 3), сторони, зокрема, включили такий пункт як ГРС «Винники (на Іскру)» (пункт 64).

Пунктом 1.2 цієї технічної угоди передбачено, що на кожен пункт приймання-передачі газу сторони складають акт розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін зі схемою підключення пунктів приймання-передачі газу, у якій відображаються потоки газу, межі балансової належності, розташування засобів вимірювальної техніки, газоспоживного чи газорегулюючого обладнання, їх послідовність, комутаційні з`єднання тощо. Матеріали справи не містять такого акту.

На підставі технічної угоди УМГ «Львівтрансгаз» упродовж вересня 2014 року грудня 2015 року протранспортувало, а ПАТ «Львівгаз» прийняло на ГРС для транспортування до споживачів 17'484'260 куб. м природного газу, в тому числі через газопровід «на Іскру», про що свідчать такі акти приймання-передачі природного газу:

- від 01.10.2014 (у вересні 2014 року) 1'376'239 куб. м (а.с. 120, том 3);

- від 03.11.2014 (у жовтні 2014 року) 1'248'153 куб. м (а.с. 121, том 3);

- від 01.12.2014 (у листопаді 2014 року) 1'236'025 куб. м (а.с. 122, том 3);

- від 02.01.2015 (у грудні 2014 року) 0 куб. м (а.с. 146, том 1);

- від 02.02.2015 (у січні 2015 року) 1'305'258 куб. м (а.с. 123 , том 3);

- від 02.03.2015 (у лютому 2015 року) 1'167'997 куб. м (а.с. 124, том 3);

- від 01.04.2015 (у березні 2015 року) 1'219'270 куб. м (а.с. 125, том 3);

- від 01.05.2015 (у квітні 2015 року) 1'016'827 куб. м (а.с. 126, том 3);

- від 02.06.2015 (у травні 2015 року) 1'180'133 куб. м (а.с. 127, том 3);

- від 01.07.2015 (у червні 2015 року) 998'198 куб. м (а.с. 128, том 3);

- від 03.08.2015 (у липні 2015 року) 868'950 куб. м (а.с. 129, том 3);

- від 01.09.2015 (у серпні 2015 року) 970'795 куб. м (а.с. 130, том 3);

- від 01.10.2015 (у вересні 2015 року) 1'056'741 куб. м (а.с. 131, том 3);

- від 02.11.2015 (у жовтні 2015 року) 1'184'011 куб. м (а.с. 132, том 3);

- від 01.12.2015 (у листопаді 2015 року) 1'256'508 куб. м (а.с. 133, том 3);

- від 04.01.2016 (у грудні 2015 року) 1'399'155 куб. м (а.с. 134, том 3).

Зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані односторонньо філією УМГ «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», що стало причиною для ініціювання ПАТ «Львівгаз» судового провадження у справі №914/3691/14 до відповідача ПАТ «Львівтрансгаз», за участю третьої особи ПАТ «Іскра» про врегулювання розбіжностей в обсягах прийнятого-переданого природного газу, шляхом визнання неправомірними дій зі складення в односторонньому порядку актів приймання передачі природного газу.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.12.2014, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 та Вищого господарського суду України від 30.06.2015, в позові у справі №914/3691/14 відмовлено.

Із вказаних судових рішень вбачається, що ПАТ «Львівтрансгаз» правомірно, на підставі пункту 5.5 технічної угоди, склало односторонні акти, які засвідчують факт транспортування ПАТ «Львівтрансгаз» та передачу природного газу у газопроводи ПАТ «Львівгаз». Цими ж актами зафіксовано об`єми газу, які передано ПАТ «Львівгаз». Також рішеннями у вказаній справі було встановлено, що після припинення дії договору оренди газопроводу та до фактичного повернення газопроводу до ПАТ «Іскра» (01.10.2014), ПАТ «Львівгаз» користувалося газопроводом без правової підстави (у період липень вересень 2014 року).

Обставина перебування газопроводу ГРС «Винники ПАТ «Іскра» в період з січня по грудень 2014 року у фактичному користуванні ПАТ «Львівгаз» підтверджується також і судовими рішеннями у справі №914/880/17, учасником якої було ПАТ «Львівгаз». Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 05.09.2017, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 та Верховного Суду від 10.05.2018, було відмовлено в позові ПАТ «Іскра» про солідарне стягнення з ПАТ «Львівгаз» та НАК «Нафтогаз України» 3 366 835,75 грн. вартості розподілу газу, переданого на підставі договорів № 224/14-ПР (Р) від 30.04.2014 та № 225/14-ПР від 30.04.2014, сплачених позивачем за період з січня по грудень 2014 року.

Судовими рішеннями у справах № 914/3691/14 та №914/880/17 встановлено обставини щодо транспортування газу через спірний газопровід, які частково стосуються і спірного періоду, який є предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до п.5.5 технічної угоди, у разі непідписання стороною-2 (ПАТ «Львівгаз») актів приймання-передачі, сторона-1 (ПАТ «Укртрансгаз») оформляє акти в односторонньому порядку на підставі показників приладів обліку власника комерційного ПППГ, про що сповіщає сторону-2. Вказані односторонні акти вважаються чинними для сторін і діють до їх скасування в установленому порядку.

Доказів скасування вказаних актів матеріали справи не містять.

Вищенаведеним в сукупності спростовуються доводи відповідача про те, що він не використовував спірний газопровід у період з вересня 2014 року по грудень 2015 року. З огляду на встановлені фактичні обставини даної справи, а також враховуючи особливості газопроводу як речі матеріального світу, а також особливості його експлуатації, оскільки сторонами не було проведено ні юридичного, ні фактичного розмежування між частинами газорозподільних мереж, які складаються з газопроводу, який належить ТзОВ «Спектргаз» та інших мережних газопроводів, які належать ПАТ «Львівгаз», колегія суддів вважає, що фактично позивач та відповідач здійснювали спільне користування газорозподільними мережами.

Стосовно інших актів приймання-передачі природного газу, на які покликався відповідач в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне:

Дійсно, в матеріалах справи наявні акти приймання-передачі газу, що охоплюють період з вересня 2014 року по грудень 2015 року, у яких зафіксовано менші обсяги протранспортованого природного газу загальним об`ємом 3'851'874 куб. м, а саме:

- від 31.12.2014 (вересень 2014 року) 716'546 куб. м (а.с. 191, т.1);

- від 31.12.2014 (жовтень 2014 року) 403'894 куб. м (а.с. 186, т.1);

- від 31.12.2014 (листопад 2014 року) 391'967 куб. м (а.с. 187, том 1);

- від 02.01.2015 (грудень 2014 року) 210'004 куб. м (а.с. 188, том 1);

- від 02.02.2015 (січень 2015 року) 232'230 куб. м (а.с. 185, том 1);

- від 02.03.2015 (лютий 2015 року) 177'727 куб. м (а.с. 184, том 1);

- від 01.04.2015 (березень 2015 року) 156'578 куб. м (а.с. 183, том 1);

- від 05.05.2015 (квітень 2015 року) 91'191 куб. м (а.с. 182, том 1);

- від 02.06.2015 (травень 2015 року) 277'575 куб. м (а.с. 181, том 1);

- від 01.07.2015 (червень 2015 року) 280'100 куб. м (а.с. 180, том 1);

- від 01.08.2015 (липень 2015 року) 106'699 куб. м (а.с. 179, том 1);

- від 01.09.2015 (серпень 2015 року) 127'234 куб. м (а.с. 178, том 1);

- від 01.10.2015 (вересень 2015 року) 92'194 куб. м (а.с. 177, том 1);

- від 02.11.2015 (жовтень 2015 року) 149'162 куб. м (а.с. 190, том 1);

- від 01.12.2015 (листопад 2015 року) 194'987 куб. м (а.с. 189, том 1);

- від 04.01.2016 (грудень 2015 року) 243'786 куб. м (а.с. 192).

Вказані акти підписані односторонньо зі сторони філії УМГ «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та, відповідно до їх змісту, стосуються обсягів протранспортованого природного газу через ГРС «Винники» спірним газопроводом. В кожному з цих актів у графі «ПППГ «на Іскру» вказано нульовий обсяг протраспортованого газу, натомість зазначені вище обсяги стосуються точки приймання-передачі газу, що названа: «межі газопроводу ГРС «Винники» - ПАТ «Іскра» та газопроводів ПАТ «Львівгаз» за даними обсягу споживачів».

Вказані акти не містять посилання на технічну угоду про умови приймання-передачі природного газу №ТУ022130214 від 13.02.2014, натомість підставою їх складення зазначено протокол проведення робочої наради під головуванням першого заступника голови правління НАК "Нафтогаз України" Переломи С.В. В матеріалах даної справи такий протокол відсутній.

Також, в матеріалах справи містяться примірники актів транспортування природного газу, які складені між УМГ «Львівтрансгаз» та ПАТ «Іскра» за період вересня-грудня 2014 року, які свідчать про те, що на підставі договору №225/14-ПР від 30.04.2014, укладеного між ПАТ «Іскра» та ПАТ НАК «Нафтогаз України», УМГ «Львівтрансгаз» протранспортувало для ПАТ «Іскра» по газопроводу ГРС «Винники» - ПАТ «Іскра» природний газ загальним обсягом 3'458'013 куб.м, а саме:

- від 30.12.2014 (вересень 2014 року) 659'693 куб. м (а.с. 111, том 2);

- від 30.12.2014 (жовтень 2014 року) 844'259 куб. м (а.с. 113, том 2);

- від 30.12.2014 (листопад 2014 року) 844'058 куб. м (а.с. 115, том 2);

- від 05.01.2015 (грудень 2014 року) 1'110'003 куб. м (а.с. 118, том 2).

Примірників відповідних актів за пізніший період (січень грудень 2015 року) в матеріалах справи немає.

Керуючись ст. 79 ГПК України колегія суддів вважає, що складення вищезазначених актів, які містять покликання на протокол проведення робочої наради під головуванням першого заступника голови правління НАК «Нафтогаз України» Переломи С.В., а також актів, які безпосередньо підписувались між ПАТ «Іскра» та УМГ «Львівтрансгаз», могло бути пов`язане із наявністю спору між ПАТ «Львівгаз», ПАТ «Іскра», УМГ «Львівтрансгаз» та ТзОВ «Спектргаз» щодо: а) порядку фіксування обсягів протранспортованого (розподіленого) природного газу спірним газопроводом, по якому газ постачався різним споживачам (як абонентам ПАТ «Львівгаз», так і абоненту ПАТ НАК «Нафтогаз України»); б) оплати за користування спірним газопроводом.

Водночас, дані акти колегія суддів не враховує під час розгляду даної справи, оскільки зі змісту вказаних актів не вбачається, що вони укладались на підставі технічної угоди №ТУ022130214 від 13.02.2014, а матеріали справи не містять доказів внесення змін до вказаної технічної угоди, зокрема, в частині визначення такої точки приймання-передачі газу як «межі газопроводу ГРС «Винники» - ПАТ «Іскра» та газопроводів ПАТ «Львівгаз» за даними обсягу споживачів».

Також, у листах УМГ «Львівтрансгаз», на які покликається позивач, містяться узагальнені відомості про обсяги переданого газу з ГРС «Винники» через пункт приймання-передачі газу «На Іскру», а саме:

- відповідно до листа УМГ «Львівтрансгаз» №672/34-02 від 14.02.2015 (а.с. 79, том 2) вбачається, що через ПППГ Винники (на Іскру) за період з 01.01.2014 по 31.01.2015 передано 27'168,25 тис. куб. м природного газу.

- у листі №267/34-02 від 25.01.2016 (а.с. 15, том 1) УМГ «Львівтрансгаз» повідомив, що впродовж 2014 -2015 років об`єм протранспортованого газу з ГРС Винники через замір «на Іскру» становить 39 486,988 тис. куб.м. (з них, з вересня 2014 року по грудень 2015 року 18'804,27 тис. куб.м.).

Відповідних висновків суду не спростовують ні акт розмежування балансової належності газопроводу та ділянок його обслуговування на ГРС «Винники» Бібрського ЛВУМГ УМГ «Львівтрансгаз» від 02.09.2014 (а.с. 199, том 1), який був складений між Бібрським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів УМГ «Львівтрансгаз» та ТзОВ «Спектргаз» (вказаний акт не спростовує факту використання ПАТ «Львівгаз» спірного газопроводу шляхом транспортування по ньому природного газу на підставі технічної угоди №ТУ022130214 від 13.02.2014), ні висновок експертизи №46.04.07.3775.14/4203 від 28.08.2014 (а.с. 104-108, том 1), у якому встановлено, що ТзОВ «Спектргаз» транспортує по газопроводу природний газ для потреб низки споживачів (який не є висновком судової експертизи, а предметом цієї експертизи було дослідження стану охорони праці та безпеки промислового виробництва).

Посилаючись на обставину фактичного користування ПАТ «Львівгаз» спірним газопроводом, ТзОВ «Спектргаз» зазначило, що фактичний користувач одержав за період з вересня 2014 року по грудень 2015 року дохід в розмірі 11 074 859, 91 грн.

Обґрунтовуючи зазначену суму, ТзОВ «Спектргаз» покликається у своїй позовній заяві на об`єми газу, що були протранспортовані УМГ «Львівтрансгаз» та тарифи, що були встановлені для ПАТ «Львівгаз» на підставі постанов НКРЕ №598 від 30.04.2014, №520 від 03.03.2015, №1905 від 30.06.2015 та №2403 від 24.09.2015 (а.с. 16-19, т.1).

Позивач кваліфікує заявлену до стягнення суму як збитки (упущену вигоду), яка полягає у неотриманні ним плати за користування газопроводом, а як правову підставу для стягнення цієї суми зазначає:

- статтю 386 ЦК України, що визначає засади захисту права власності;

- статті 1166 та 1192 ЦК України, які передбачають порядок відшкодування майнової шкоди;

- статтю 22 ЦК України, у частині третій якої, зокрема, визначено, що розмір упущеної вигоди не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право;

- статті 216-218 ГК України, що містять норми, що стосуються господарсько-правової відповідальності. При цьому, позивач визначає склад цивільного правопорушення наступним чином: а) мають місце протиправні дії відповідача (користування майном позивача без відповідної правової підстави); б) внаслідок цього відповідач зазнав збитків, розмір яких відповідає розміру доходу, отриманого позивачем від використання відповідного майна; в) причинно-наслідковий зв`язок полягає у тому, що у разі укладення відповідачем із ним оплатного договору, позивач би отримав грошові кошти за користування своїм майном; г) вина відповідача презюмується; крім того, відповідно до чинного законодавства саме відповідач мав ініціювати питання укладення відповідного договору;

- статті 1212 1214 ЦК України, які, на думку позивача, підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин. Як зазначив позивач, його упущена вигода в розумінні ст.1212 ЦК України, є тими грошовими коштами, які відповідач зберіг у себе, хоча зобов`язаний був оплачувати їх позивачу.

При новому розгляді справи, позивач покликався на те, що позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню на підставі статтей 1212, 1213 та 1214 ЦК України (а.с. 105, т.5, зворот), а також наголосив на тому, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, встановлених під час розгляду справи, оскільки таке випливає з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 (а.с. 159, том 5, зворот).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правова кваліфікація правовідносин між сторонами повинна бути надана на підставі глави 83 ЦК України.

При цьому, колегія суддів не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення глави 29 ЦК України та статтей 22, 1166 та 1192 ЦК України, з огляду на наступне:

- попри наявність покликання в позовній заяві на статтю 386 ЦК України (глава 29 ЦК України), яка визначає засади захисту права власності та передбачає, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, предмет позову у даній справі не містить способів захисту, що передбачені статтями 387 394 цієї глави ЦК України. З цього суд робить висновок, що позивач процитував цю статтю лише з огляду на наявність в ній згадки про відшкодування шкоди;

- стаття 22 ЦК України встановлює загальні правила щодо відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, зокрема, передбачає, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому, механізми безпосереднього застосування вказаної статті розкриваються у ст. 623 ЦК України (відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання) та у главі 82 ЦК України (відшкодування шкоди);

- ст. 623 ЦК України не підлягає до застосування у спірних правовідносинах, оскільки між сторонами не існувало жодних зобов`язань, які би виникли в силу договору чи в силу закону. Покликання позивача у даній справі на договір оренди газопроводу, укладений між ПАТ «Іскра» та ПАТ «Львівгаз» та розрахунки збитків, що наведені у тексті позовної заяви, які базуються на вказаному договорі оренди, суд відхиляє, оскільки позивач не був стороною вказаного договору, а, отже, положення цього договору не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, як було зазначено вище, термін дії даного договору завершився 31.12.2013. З цих же підстав колегія суддів не враховує пункт 3.7 вказаного договору, відповідно до якого при переході права власності на об`єкт оренди від орендодавця до іншої особи, даний договір зберігає силу для нового власника;

- статті 1166 та 1192 ЦК України встановлюють загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, а також встановлюють способи відшкодування шкоди, завданої деліктом. Так, у статті 1192 ЦК України передбачено, що особу, яка завдала шкоди майну, суд може зобов`язати: 1) відшкодувати її в натурі; 2) відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Частина 2 вказаної статті визначає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, стаття 1192 ЦК України обмежує потерпілого від делікту у праві на відшкодування збитків у формі упущеної вигоди, у зв`язку з чим, враховуючи предмет позову у даній справі (стягнення коштів, які позивач кваліфікує як свою упущену вигоду), відсутні підстави для правової кваліфікації відносин сторін із посиланням на статті 1166 та 1192 ЦК України.

Водночас, глава 83 ЦК України врегульовує правовідносини щодо такого виду недоговірних зобов`язань, як набуття та збереження майна без достатньої правової підстави.

З огляду на відсутність між сторонами зобов`язань, які би виникли в силу договору чи в силу закону, а також з огляду на те, що до правовідносин між ними не підлягає застосуванню глава 82 ЦК України, оцінка фактичних обставин даної справи повинна здійснюватися саме із врахуванням приписів ст. 1212 1214 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1213, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Стаття 1214 визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

У своїй апеляційній скарзі позивач зазначив, що правова природа заявленої ним до стягнення суми, полягає у тому, що вона носить подвійний характер:

а) є доходами, про які йдеться в абз. 1 ч. 1 ст. 1214 ЦК України;

б) є майном (грошовими коштами), які відповідач мав оплачувати за користування майном, проте безпідставно зберіг в себе, як про це йдеться в ч.1 ст. 1212 ЦК України.

З такими твердженнями скаржника колегія суддів не погоджується і зазначає, що враховуючи спосіб, у який було розраховано суму, яку позивач просить стягнути у даній справі (добуток кількості протранспортованого газу та тарифу на його транспортування) та правову кваліфікацію цих коштів, яку наводить відповідач (вважає ці кошти доходом позивача), у позовній заяві в даній справі йдеться саме про доходи в розумінні ч. 1 ст. 1214 ЦК України.

Грошова сума, розрахована на підставі тарифу, встановленого для ПАТ «Львівгаз», не може вважатися безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки:

а) як було зазначено вище, між сторонами у даній справі не існувало жодних зобов`язань, які би виникли на підставі договору чи закону і відповідно до яких відповідач зобов`язаний би був сплачувати позивачу визначену конкретну суму коштів за користування газопроводом;

б) грошова сума, розрахована на підставі такого тарифу, не може вважатися такою, що була набута відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки підставою для здійснення діяльності із постачання газу є відповідні договори із споживачами;

в) позивач не довів факту реального отримання відповідачем вказаних коштів.

Стосовно можливості стягнення заявленої у позові суми як «доходів, які відповідач одержав або міг одержати від користування газопроводом» (ч.1 ст. 1214 ЦК України), колегія суддів відхиляє таку, оскільки:

а) кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, розраховані на підставі регульованого тарифу за здійснення відповідачем діяльності з транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу на території міста Львова і Львівської області, і, в розумінні частини 1 ст.1214 ЦК України, такі не можуть вважатися доходом, отриманим саме від спірного трубопроводу;

б) як було зазначено вище, постачаючи у спірний період природний газ своїм споживачам за допомогою газопроводу високого тиску ГРС «Винники» - ПАТ «Іскра», ПАТ «Львівгаз» здійснював використання як спірного газопроводу (довжиною близько 9-ти кілометрів), так і використання підключених до нього власних газопроводів високого, середнього та низького тиску (загальною довжиною також близько 9-ти кілометрів). Таким чином, відповідним тарифом покривалося транспортування газу не лише газопроводом позивача, а й газопроводами відповідача, на яких було встановлено газороздільні пункти, регулятори тиску та інше необхідне обладнання.

Додатково колегія суддів враховує і ту обставину, що у період з вересня 2014 року по грудень 2015 року ТзОВ «Спектргаз» не могло отримати доходів з розподілу (транспортування) газу спірним газопроводом з огляду на відсутність у нього ліцензії, а також ту обставину, що після отримання відповідної ліцензії, на підставі постанови НКРЕ для нього було встановлено набагато нижчий тариф на розподіл природного газу (151,10 грн.), ніж той, який був встановлений для ПАТ «Львівгаз» (від 313,9 до 684,6 грн.).

Таким чином, колегія суддів вваажає, що позивач безпідставно розрахував суму доходів, яку би міг отримати ПАТ «Львівгаз» за користування спірним газопроводом, виходячи з тарифу на транспортування природного газу, встановленого НКРЕ та загальної кількості протранспортованого газу.

З огляду на викладене, позов у даній справі не підлягає до задоволення.

Суд вважає безпідставними покликання відповідача на те, що правовідносини у даній справі регулюються главою 79 ЦК (вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення). Так, статтею 1158 ЦК України передбачено право особа без доручення вчинити дії, спрямовані на попередження, усунення або зменшення небезпеки настання невигідних майнових наслідків для майнових інтересів іншої особи. Зі спірних правовідносин таких обставин не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2020 у справі №914/2096/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектргаз» без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 25.09.2020.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік