17.09.2020Справа № 910/3231/20
За позовом Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехнік Україна Груп"
про стягнення грошових коштів
Щодо розгляду заяви № 317 від 09.09.2020 року "Про ухвалення додаткового рішення" Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс"
Суддя Котков О.В.
Без виклику учасників судового процесу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 року у справі № 910/3231/20 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехнік Україна Груп" на користь Державного бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 30% від суми основного боргу - 42 394,41 грн.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехнік Україна Груп" на користь Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс" грошові кошти: заборгованості з орендної плати у розмірі 70% від суми основного боргу - 98 920,30 грн., пені - 13 644,92 грн., витрати на професійну правничу допомогу - 6000,00 грн. та судовий збір - 2324,39 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

10.09.2020 року через відділ діловодства суду від Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс" надійшла заява № 317 від 09.09.2020 року "Про ухвалення додаткового рішення", в якій заявник просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехнік Україна Груп" на користь Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс" грошові кошти у розмірі 10 027,50 грн., сплачених за договором від 22.02.2020 року № 1/22/02/2020 про надання правової (правничої) допомоги.

Розглянувши заяву № 317 від 09.09.2020 року "Про ухвалення додаткового рішення" Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс", дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вказана заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Клопотання про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Отже, додаткове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України).

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. 4 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України).

З наведених вище положень Господарського процесуального кодексу України слідує, що судом може бути ухвалено додаткове рішення без виклику учасників справи.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Відповідно до приписів частини 4 статті 126 Господасрького процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

22.02.2020 року між адвокатом Спиридоновим Олегом Володимировичем (надалі - адвокат), що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія МК №001709 від 08.11.2019 року, та Державним підприємством «Науково-технічний комплекс «Імпульс» (надалі - клієнт) укладено договір № 1/22/02/2020 про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до п. 1.1. якого, адвокат бере на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених цим договором, надати необхідну правову допомогу клієнту щодо захисту його прав та законних інтересів у Господарському суді м. Києва шляхом здійснення позовної роботи щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Україна Груп» на користь клієнта суми заборгованості та штрафних санкцій у зв`язку з порушенням договірних зобов`язань, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання такої правової допомоги.

Згідно з п. 4.1. договору, за правову допомогу клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначену в додатковій угоді до цього договору.

В п. 4, 5 додаткової угоди від 22.02.2020 року сторони визначили, що за згодою сторін, у разі задоволення судом позову у справі, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 10-ти процентів від суми, присудженої судом на користь клієнта. Оплата передбаченого пунктом 4 додаткової угоди «гонорару успіху» здійснюється після набрання рішенням суду законної сили, ухваленого на користь клієнта.

З огляду на предмет договору про надання правничої допомоги об`єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги у зв`язку з вирішенням спору в суді.

Що стосується визначеної за погодженням сторін додаткової винагороди адвокату за досягнення позитивного рішення у справі (гонорар успіху), то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 Цивільного кодексу України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, за класифікаційною ознакою предмет договору є складовою його істотних умов.

З урахуванням положень ч.ч. 1, 2 ст. 202, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст двостороннього договору як правочину становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ці умови не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В аспекті цивільно-правових зобов`язань виконавця (адвоката) предметом договору про надання правничої допомоги є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах іншої сторони (клієнта).

За змістом доказів, наданих на підтвердження понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката, сторони погодили оплату не лише наданих юридичних послуг, а ще й факту досягнення позитивного для особи, в інтересах якої укладено договір, результату судового розгляду господарської справи № 910/3231/20.

Інтереси позивача, як клієнта за договором про надання правничої допомоги, на користь якого укладено такий договір, безумовно не обмежуються отриманням власне послуг адвоката, а спрямовані на досягнення певного результату - позитивного рішення по справі № 910/3231/20 та стягнення заборгованості, проте, досягнення такого результату виходить за межі предмета договору, яким є лише надання юридичних послуг.

Рішення суду по справі є результатом вирішення спору, що виник між учасниками договірних правовідносин, актом органу судової влади, що приймається, складається і підписується виключно суддями відповідно до чітко визначених процедур судочинства іменем України на засадах верховенства права.

За змістом положень ч. 2 ст. 6, п. 14 ч. 1 ст. 92, ч. 1 ст. 124 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, судочинство визначається виключно законами України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Зазначені норми виключають, як таку, можливість належності діяльності органів судової влади до сфери приватноправового регулювання, а відтак і до предмета цивільно-правових договорів.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України у їх системному зв`язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом»), або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами.

Отже, свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо.

Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Отже, включення до умов договору про надання правничої допомоги положень про винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні та актам цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 462/9002/14-ц.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що до витрат на професійну правничу допомогу, згідно 126 ГПК України. які підлягають відшкодуванню належать витрати пов`язані саме з наданням правничої допомоги по справі та представництва в суді, тобто витрати, які пов`язані з діяльністю адвоката по наданню правничої допомоги, тоді як додаткова оплата за успішний кінцевий результат не є правничою допомогою, отже не є послугою адвоката і не відноситься до судових витрат, у зв`язку з чим стягнення з відповідача гонорару успіху в розмірі 10 027,50 грн. є неправомірним.

Керуючись ст. 123, 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви № 317 від 09.09.2020 року "Про ухвалення додаткового рішення" Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс" у справі № 910/3231/20 - відмовити.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне додаткове рішення складено та підписано 17.09.2020р.

Суддя О.В. Котков