ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 вересня 2020 року Справа № 903/570/20

Суддя Господарського суду Волинської області Кравчук А. М., розглянувши матеріали по справі № 903/570/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік", м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг", м.Луцьк

про стягнення 362 548 грн. 24 коп.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

встановив: 06.08.2020 на адресу суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" про стягнення 362 548 грн. 24 коп., з яких 197 004 грн. 11 коп. пені, 66 883 грн. 82 коп. інфляційних втрат, 98 660 грн. 31 коп. 3% річних та судових витрат по справі.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем взятих на себе згідно договору поставки №060218-02/1П від 06.02.2018 зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою суду від 10.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. У разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, позивачу - протягом 5 днів з дня отримання відзиву. Запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь позивача, протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі надіслана сторонам поштовим зв`язком 10.08.2020, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції. Ухвала суду отримана позивачем 17.08.2020, відповідачем 13.08.2020, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №865, № 857.

Строк для подання відзиву по 28.08.2020.

Відповідач у відзиві №184 від 27.08.2020 (надісланий 27.08.2020) позов заперечує, мотивуючи тим, що рішенням Господарського суду Волинської області від 22 липня 2019 року по справі № 903/257/19 було стягнуто з відповідача на користь позивача 2 885 737,28 грн., з яких 2 562 598,64 грн. основна заборгованість, 55 166,47 грн. інфляційні втрати, 20 890,17 грн. - 3% річних, 250 682,00 пені. При нарахуванні пені позивач також керувався п. 8.2.1. договору поставки №060218-02/1п від 02 лютого 2018 року, термін дії якого завершився 31 грудня 2019 року. Тому, враховуючи той факт, що сума заборгованості за отриманий товар в розмірі 2 562 598, 64 грн. вже була стягнута Господарським судом Волинської області, рішення якого вступило в законну силу, то дія договору поставки №060218-02/1п від 06 лютого 2018 року на вказану суму заборгованості вже не розповсюджується. Відповідно ТОВ «Тропік» неправомірно просить суд стягнути із ТОВ «ПАККО Холдинг» пеню, нараховану на суму заборгованості в розмірі 2 562 598,64 грн., яка фактично станом на сьогодні підлягає стягненню не на підставі вищевказаного договору, а на підставі рішення суду, яке набуло законної сили. Також зауважує, що позовна заява ТОВ «Тропік» була подана до суду 31.07.2020, згідно даної позовної заяви позивач просить стягнути з ТОВ «ПАККО Холдинг» заборгованість, починаючи з 25 квітня 2019 року по 08 липня 2019 року, і на заборгованість, яка виникла (на думку позивача) у вказаний період, нараховує пеню, всупереч вимогам п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, де зазначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Також просить відстрочити виконання рішення суду. Клопотання мотивує скрутним матеріальним становищем ТОВ «Пакко Холдинг» та накладенням арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику, відповідно до постанови про арешт коштів боржника від 31.05.2019 у ВП №59251862.

Відзив позивачем отриманий 01.09.2020. Строк для подачі відповіді по 04.09.2020.

Позивач у відповіді на відзив від 08.09.2020, яка з метою повного та всебічного розгляду справи долучена до матеріалів справи, доводи відповідача, викладені у відзиві, заперечує як необґрунтовані. Крім того, просить стягнути 12 279 грн. 80 коп. витрат на правничу допомогу.

Відповідач відповідь на відзив отримав 09.09.2020. Строк для подання заперечень по 14.09.2020.

Заперечення на відповідь на відзив не надходили.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи не надходили.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи,

встановив:

22.07.2019 рішенням Господарського суду Волинської області по справі №903/257/19 задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік" та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Пакко Холдинг 2 562 598, 64 грн. заборгованості, 51566,47 грн. інфляційних, 20890,17 грн. 3 % річних, 39525,83 грн. витрат по судовому збору, 42979,60 грн. витрат на правову допомогу. В частині стягнення 250 682,00 грн. пені відмовлено.

26.09.2019 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Волинської області від 22 липня 2019 року у справі №903/257/19 в частині відмови у стягненні пені у розмірі 250 682,00 грн. скасовано. В цій частині прийнято нове рішення, яким задоволено позов та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік" 250 682,00 грн. пені. В решті рішення залишено без змін.

12.12.2019 постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду вказану постанову залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18 (з подальшими змінами та доповненнями), зокрема роз`яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" суд зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем станом на день звернення з позовом заборгованість не погашена. Позивач звернувся з позовом про стягнення пені, річних та інфляційних втрат.

Згідно п.п. 5.4, 5.5 договору (з врахуванням протоколу розбіжностей від 06.02.2018) оплата за поставлений товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений п. 5.5 даного договору, здійснюється Покупцем в українській національній валюті гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Постачальника кожні 25 календарних днів з дати поставки товару. Сторони погодили, що заборгованість Покупця за поставлений Постачальником товар, яка зберігається за Покупцем без застосування до нього відповідальності за невиконання зобов`язань по договору та складає суму (ліміт заборгованості) в розмірі ------ (--------) грн. у т. ч. ПДВ. Вказаний ліміт заборгованості повинен бути погашений (сплачений) у випадку розірвання або закінчення терміну дії даного договору після підписання сторонами акту звірки.

06.02.2018 року між сторонами підписано договори № 1 та № 2 про внесення змін до договору поставки № 060218-02/1П від 06.02.2018 року, якими доповнено договір пунктами 5.4.1 та 5.4.2, відповідно до яких оплата за поставку акційного та імпортного товару здійснюється покупцем протягом 14 календарних днів з дати поставки товару шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок постачальника.

Судом у справі №903/257/19 встановлено отримання імпортного товару згідно видаткових накладних по договору поставки від 06.02.2018 року № 060218-02/1П за період з 26.12.2018 року по 08.01.2019 року на загальну суму 2933277,06 грн.

Відповідачем оплата за товар в повному обсязі не здійснена.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

У відповідності до ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.8.2.1 договору за порушення термінів розрахунків, передбачених п.5.4. даного договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування.

Щодо представленого розрахунку позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 197 004 грн. 11 коп. виходячи із подвійної облікової ставки НБУ за період з 20.04.2019 по 08.07.2019, суд зазначає таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи поставка товару здійснювалась згідно накладних:

- від 26.12. 2018 за видатковою накладною №402025 на суму 498 170 грн. 40 коп;

- від 27.12.2018 за видатковою накладною №402032 на суму 117 159 грн. 90 коп.;

- від 28.12.2018 за видатковою накладною №402041 на суму 291 351 грн. 90 коп.;

- від 28.12.2018 за видатковою накладною №402042 на суму 92 136 грн. 24 коп.;

- від 31.12.2018 за видатковою накладною №402057 на суму 482 512 грн. 50 коп.;

- від 31.12.2018 за видатковою накладною №402058 на суму 76 032 грн. 00 коп.;

- від 03.01.2019 за видатковою накладною №400012 на суму 801 163 грн. 20 коп.

- від 04.01.2019 за видатковою накладною №400024 на суму 150 949 грн. 80 коп.;

- від 08.01.2019 за видатковою накладною №400035 на суму 499 756 грн. 80 коп.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вищий господарський суд України у п. 2.5 постанови Пленуму від 17.12.2013 №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань зауважив, що частиною шостою статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду стягнуто з ТОВ «Пакко Холдинг» 250 682,00 грн. - пені за період з 09 січня по 02 квітня 2019 року виходячи із суми боргу 2 729 595 грн. 00 коп.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування пені по накладних слід здійснювати за періоди (з розрахунку: день поставки + 14 днів + 6 місяців) :

- по накладній №402025 від 26 грудня 2018 року з 09.01.2019 -08.07.2019 (стягнуто за період з 09.01.2019-19.04.2019);

- по накладній №402032 від 27 грудня 2018 року з 10.01.2019-09.07.2019 (стягнуто за період з 10.01.2019-19.04.2019);

- по накладних №402041, №402042 від 28 грудня 2018 року з 11.01.2019-10.07.2019 (стягнуто за період з 11.01.2019-19.04.2019);

- по накладних №402057, №402058 від 31 грудня 2018 року -з 14.01.2019-13.07.2019 (стягнуто за період з 14.01.2019-19.04.2019);

- по накладній №400012 від 03 січня 2019 року з 18.01.2019-17.07.2019 (стягнуто за період з 18.01.2019-19.04.2019);

- по накладній №400024 від 04 січня 2019 року з 19.01.2019-18.07.2019 (стягнуто за період з 19.01.2019 -19.04.2019);

- по накладній №400035 від 08 січня 2019 року з 23.01.2019-22.07.2019 (стягнуто за період з 23.01.2019-19.04.2019).

Дата початку розрахунку пені встановлена по кожній накладній постановою Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №903/257/19.

Суд встановив, що позивачем підставно нараховано до стягнення з відповідача пеню в сумі 197 004 грн. 11 коп. за період з 20.04.2019 по 08.07.2019. Однак, суд бере до уваги, що згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, позовні вимоги заявлені поза межами строків позовної давності, не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (частина 4 статті 267 ЦК України).

У даній справі на вимоги про стягнення пені поширюється спеціальна позовна давність тривалістю у один рік.

При цьому, положення глави 19 ЦК України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК України, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-1217гс-16 від 08.02.2017 року.

Таким чином суд, враховуючи положення ст. 232 ГК України, ст. 261 ЦК України, вважає, що в даному випадку строк позовної давності для позивача з врахуванням кінцевої дати можливості нарахування пені до 22.07.2019 закінчився 22 липня 2020 року.

У відповідності до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи міститься відзив №184 від 27.08.2019 відповідача, в якому заявлено про застосування спеціальної річної позовної давності в якості підстави для відмови позивачу в задоволенні його позовних вимог в частині стягнення суми пені.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

При застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Судом при цьому встановлено, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік" була подана до Господарського суду Волинської області 05 серпня 2020 року шляхом направлення позовних матеріалів поштовим зв`язком, згідно відмітки штемпеля поштового відділення зв`язку міста Львова на конверті кореспонденції.

Таким чином, враховуючи положення статті 232 ГК України та ст. 261 ЦК України, строк позовної давності (щодо вимог про стягнення з відповідача пені, в розумінні ст.258 ЦК України) звернення позивача з позовом 05.08.2020, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені за період з 20.04.2019 по 08.07.2019. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, суду не подано. За викладених обставин в частині стягнення пені в сумі 197 004 грн. 11 коп. слід відмовити.

В силу ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Тобто, ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, має в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити кредиторові три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо з 16 по 31 число вона індексується починаючи з наступного місяця.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення суми збитків, завданих інфляційними процесами, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд, здійснивши власний розрахунок за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН", встановив, що при здійсненні розрахунку позивачем не враховано місяці, де мала місце дефляція, відтак, до задоволення підлягають 51 230 грн. 70 коп. інфляційних втрат за період з 20.04.2019 по 31.07.2020, який зазначений позивачем в розрахунку. В стягненні 15 653 грн. 12 коп. інфляційних втрат слід відмовити.

Щодо нарахованих 98 660 грн. 31 коп. 3% річних, то вони є арифметично правильними та підлягають до задоволення.

Також позивач просить стягнути з відповідача 12 279 грн. 80 коп. витрат на правову допомогу.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В матеріалах справи міститься договір №3107/20 про надання правової допомоги від 31.07.2020, акт наданих послуг від 08.09.2020 на суму 12 279 грн. 80 коп., рахунок №3107/20-1 від 08.09.2020, платіжне доручення №01TR007156 від 08.09.2020 на суму 12 279 грн. 80 коп. з призначенням платежу «оплата юридичних послуг, договір №3107/20 від 31.07.2020, рахунок №3107/20-1 від 08.09.2020».

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного суду від 03.10.2019 у справа № 922/445/19.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, а також час, витрачений адвокатом на такі послуги, суд дійшов висновку, що розмір заявлених витрат на відшкодування адвокатських послуг є співрозмірним із ціною позову та ступенем складності справи.

Разом з тим відповідач просить відстрочити виконання рішення суду, мотивуючи важким матеріальним становищем та арештом коштів підприємства.

Частиною 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до ч.4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому, за змістом наведеної норми, розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Як свідчить судова практика до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для відстрочення його виконання, належать скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення або розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Надання відстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, пункт 74).

За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (ухвала ЄСПЛ від 07.10.2003 року у справі "Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, тривалість виконання вісім місяців.

Таким чином, для з`ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.

Відстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 920/199/16.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідачем не додано до матеріалів заяви жодних доказів на підтвердження тяжкого фінансового стану товариства та можливості виконання рішення суду у даній справі в майбутньому, у разі задоволення заяви про відстрочення виконання рішення. Заявник посилається виключно на тяжке фінансове становище товариства, але не надає жодних документальних підтверджень того, що таке фінансове становище існує, поліпшиться найближчим часом, що дасть змогу боржнику виконати рішення суду у даній справі. Заява містить лише доводи та припущення заявника, які жодним належним доказом не підтверджуються. Постанова про арешт коштів від 31.05.2019 не є таким доказом. Крім того позивач не зазначає строку, на який просить відстрочити виконання рішення, заходів, яких вживає щодо виконання рішення про стягнення основного борг, який не сплачений з січня 2019 року.

З огляду на зазначене, зокрема на недоведеність та необґрунтованість викладених в заяві обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно п. 2 ч. 1, п.3 ч. 4, ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір до розгляду справи судом доведений з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в частині задоволених позовних вимог покладаються на нього.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Пакко Холдинг (43005, м.Луцьк, вул.Клима Савури,21а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік" (79008, м.Львів, вул. Пекарська,5/4, )

- 51 230 грн. 70 коп. інфляційних втрат, 98 660 грн. 31 коп. річних, 5 076 грн. 93 коп. витрат на правову допомогу, 2 248 грн. 37 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 157 216 грн. 31 коп. (сто п`ятдесят сім тисяч двісті шістнадцять грн. 31 коп.).

3. В позові на суму 212 657 грн. 23 коп. відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя А. М. Кравчук