ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2020 р. Справа№ 910/4853/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Алданової С.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників

від позивача: Нурищенко В.В. (ордер серія КС №578573 від 30.03.2020)

від відповідача: Кебкал О.М. (ордер серія КС №582682 від 08.09.20)

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2020р.

у справі № 910/4853/20 (суддя Васильченко Т.В)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна

інноваційна компанія нових технологій"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

про стягнення 164075,71 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" про стягнення 164075,71 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору №03/19-02 від 20.03.2019 надав відповідачу обумовлені договором послуги, проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати отриманих послуг не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, а тому просить стягнути основний борг у сумі 55195,00 грн, інфляційні втрати у сумі (-) 661,55 грн, 3% річних у сумі 1383,46 грн та пеню у сумі 108158,80 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 року у справі № 910/4853/20 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" про стягнення 164075,71 грн задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" суму основного боргу у розмірі 55195 (п`ятдесят п`ять тисяч сто дев`яносто п`ять) грн 00 коп, пеню у розмірі 9852 (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн 71 коп., 3% річних у розмірі 1382 (одна тисяча триста вісімдесят дві) грн 34 коп, судовий збір у розмірі 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) грн 45 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 5344 (п`ять тисяч триста сорок чотири) грн 34 коп. Видано наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 року у справі № 910/4853/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" у задовленні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020 апеляційну скаргу, Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Мартюк А.І., судді Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 року у справі № 910/4853/20 та призначено справу до розгляду на 09.09.2020 р.

23.08.2020 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 року у справі № 910/4853/20 без змін.

Представник відповідача у поясненнях наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 року у справі № 910/18263/19 скасувати, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача у поясненнях наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши доказ; проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справ; правильність застосування судом першої інстанції норм законодавств:;, колегія встановила таке.

20.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (далі - замовник) було укладено договір №03/19-02 (далі - договір), пунктом 1.1 якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, дає завдання, а виконавець зобов`язується відповідно до завдання замовника надавати йому платні "Послуги щодо оформлення тендерної документації" в які входять надання усних та письмових консультацій щодо форми та змісту документів, перевірки підготовлених замовником документів (далі - послуги).

Пунктом 1.2 договору на підтвердження факту наданих виконавцем та прийнятих замовником послуг за даним договором між сторонами укладається акт надання послуг, який підписується уповноваженими на це особами та скріплюється печаткою сторін, що є невід`ємною частиною даного договору.

За умовами пункту 3.1.2 договору замовник зобов`язується оплатити виконавцю надані послуги у розмірі зазначеному у рахунку на оплату, який оформлюється на підставі акту наданих послуг. Перелік послуг та їх вартість, які були надані виконавцем та отримані замовником зазначаються в актах наданих послуг, який надається виконавцем замовнику протягом 5-ти днів, з моменту надання таких послуг.

Вартість послуг встановлюється на основі узгоджених і підписаних між сторонами актів наданих послуг, які являються невід`ємною частиною даного договору (п. 4.1 договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк договору починає свій перебіг з моменту підписання між сторонами та скріплення його печатками сторін та закінчується 31.12.2019. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункт 7.1, 7.2, 7.3 договору).

Пунктом 9.1 договору передбачено, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору регулюються ним та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов даного договору, позивач надав обумовлені договором роботи (послуги), що підтверджується актом наданих послуг №1 від 04.06.2019 на суму 150195,00 грн, який підписаний сторонами договору без зауважень та скріплений печатками, що не заперечується відповідачем.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо порядку надання робіт (послуг).

На підставі акту наданих послуг, позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату №188 від 04.06.2019 на суму 150 195,00 грн.

Відповідач свого обов`язку з оплати наданих послуг належним чином не виконав, сплативши лише 95 000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача та не заперечується відповідачем, у зв`язку з чим виник борг за надані послуги в сумі 55 195,00 грн.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). ( ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України , зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.2 договору сторони визначили, що замовник сплачує виконавцю плату в розмірі та на підставі рахунку на оплату та акту наданих послуг протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання актів надання послуг.

З урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 4.2 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих робіт (послуг) за договором на момент розгляду справи настав.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається, що судом першої інстанції не взято до уваги пояснення про припинення зобов`язань за договором у зв`язку з їх зарахуванням.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги дане твердження, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту зарахування зустрічних однорідних вимог відповідача до позивача на спірну суму.

Крім того, посилання відповідача про долучену до матеріалів справи позовну заяву від 04.02.2020 року по іншій справі № 910/1652/20 не може слугувати доказом вчинення одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, так як вказана позовна заява, разом з додатками, так само не містить будь-яких доказів того, що ТОВ «Гренландія» звернулось до ТОВ «МІКОНТ» з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог в письмовому вигляді або засобами телефонного зв`язку.

Статтею 601 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

З огляду на положення чинного законодавства зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

При цьому зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому його слід вважати вчиненим, а зобов`язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов`язанні).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/359/19 та від 28.02.2018 у справі №910/4312/17.

До того ж безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої із наведених умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 55 195,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання з оплати наданих послуг за договором було виконано частково у сумі 95 000,00 грн., відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В пункті 8.2 договору сторони погодили, що за прострочення оплати за цим договором замовник сплачує виконавцю штраф у розмірі 1% від суми акту наданих послуг, за кожний день прострочення.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, штрафом є платіж, нарахування якого здійснюється одноразово, в той час як пеня є поточним щоденним нарахуванням, розмір якої залежить від періоду прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 06.04.2020 у справі №910/4783/19 та від 15.05.2018 №917/889/17.

Відтак, передбачена сторонами у пункті 8.2 договору відповідальність замовника за прострочення оплати за договором у вигляді штрафу в розмірі 1% від суми акту наданих послуг, за кожний день прострочення, за своєю правовою природою є пенею, а не штрафом.

Враховуючи вищевикладене та те, що умовами договору сторони передбачили відповідальність замовника за порушення строків оплати у вигляді сплати штрафної санкції і розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожний день прострочення, що за визначенням статті 549 ЦК відповідає поняттю "пеня", суд прийшов до висновку що позивач має право на застосування штрафних санкцій (пені) до відповідача у зв`язку з порушенням останнім строку оплати.

Позивач, враховуючи, що відповідач допустив прострочення оплати отриманих послуг, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 8.2 договору, нарахував пеню, з урахуванням шестимісячного строку, встановленого статтею 232 Господарського кодексу України, в розмірі 1 % вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення в сумі 108158,80 грн, а саме на суму боргу 75195,00 грн за період з 12.06.2019 по 14.07.2019 в сумі 24814,35 грн та на суму боргу 55195,00 грн за період з 15.07.2019 по 12.12.2019 в сумі 83344,45 грн.

Втім, відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 вказаного Закону закріплює, що розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, за приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки і відповідно, якщо розмір пені, встановлений договором, є меншим від подвійної облікової ставки НБУ застосовується розмір пені встановлений договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 15.05.2018 у справі №917/889/17 та від 30.01.2019 у справі №904/631/18.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені місцевого суду вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 9852,71 грн, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, а саме на суму боргу 75195,00 грн за період з 12.06.2019 по 14.07.2019 в сумі 2379,46 грн та на суму боргу 55195,00 грн за період з 15.07.2019 по 12.12.2019 в сумі 7473,25 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано 3% річних в сумі 1383,46 грн та інфляційні втрати у розмірі мінусового значення, а саме (-) 661,55 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 1382,34 грн, оскільки позивач не вірно визначив розмір 3% річних на суму боргу 55195,00 грн за період 15.07.2019 по 30.03.2020.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки сукупний індекс інфляції за визначений позивачем період мав мінусовий показник, тобто у вказаному періоді була наявна дефляція, а не інфляція.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Також у відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" просить суд стягнути витрати на професійну правову допомогу за розгляд справ в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000,00 грн..

Частиною 8 статті 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн., колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача під час розгляду справи в апеляційній інстанції були заявлені витрати на правову/правничу допомогу, сплачені позивачем.

Відповідно до змісту ст. 126 ГПК до суду позивачем було надано:

- копія рахунку-фактури АО «Дія Закону» від 13.08.2020р. № 13-1/08/20;

- копія виписки з банку про оплату рахунку-фактури АО «Дія Закону» від 13.08.2020р. № 13-1/08/20.

Враховуючи наведені вимоги закону та наявні докази в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в розмірі 6 000,00 грн.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2020р. у справі № 910/4853/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2020р. у справі № 910/4853/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

4. Матеріали справи № 910/4853/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 28.09.2020р., у зв`язку з виходом судді Алданової С.О. з відпустки.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.О. Алданова

Л.П. Зубець