ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р. Справа№ 920/371/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича

на рішення Господарського суду Сумської області

від 25.02.2020 (повний текст рішення складений 06.03.2020)

у справі №920/371/19 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів"

до фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича

про стягнення 74872 грн 86 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів" звернулось до господарського суду з позовом до фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича про стягнення 54417 грн 83 коп. заборгованості, 10508 грн 07 коп. інфляційних втрат, 2997 грн 64 коп. 3% річних, 6949 грн 32 коп. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості послуг за договором складського зберігання зерна №СЗ-16/17 від 30.03.2017.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.02.2020 у справі №920/371/19 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимирови на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів" заборгованість за надані послуги із складського збереження зерна за договором від 30.03.2017 №С3-16/17 в розмірі 46260 грн 84 коп; 2570 грн 04 коп - 3% річних; 8997 грн 72 коп - інфляційних втрат, а також 1483 грн 70 коп - відшкодування витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту прострочення відповідачем зобов`язань за договором складського зберігання зерна №СЗ-16/17 від 30.03.2017 в частині своєчасної та повної оплати за надані послуги за актами №131 від 25.04.2017, №192 від 31.05.2017, №193 від 31.05.2017; при цьому, суд дійшов висновку про не доведеність факту надання послуг позивачем відповідачу, про які позивач зазначає у актах про надання послуг №196 від 09.06.2017, №197 від 13.06.2017, №198 від 16.06.2017. За перерахунком суду 3% річних та інфляційних втрат до стягнення підлягають 3% річних в розмірі 2570,04 грн та інфляційні втрати в розмірі 8997,72 грн. Суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання по актам №№ 131, 192, 193 заявлена з простроченням строків позовної давності, а тому судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги в цій частині. В іншій частині позову, стосовно стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання по актам про надання послуг №№ 196, 197, 198, судом відмовлено у зв`язку з неправомірністю вказаної позовної вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, фізична особа-підприємець Ничик Віктор Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм процесуального та матеріального права. При цьому скаржник стверджував про відсутність фактичних та правових підстав, передбачених пунктами 4.2.4, 4.2.4 договору складського зберігання зерна №СЗ-16/17 від 30.03.2017 для покладення на відповідача обов`язку зі сплати послуг ДП ДАК "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів", які фактично не надавались. Також скаржник зауважив, що внаслідок неналежного виконання позивачем зобов`язань за вказаним договором відповідачу були завдані збитки, які присуджено до стягнення рішенням Господарського суду Сумської області від 11.04.2018 у справі №920/35/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича на рішення Господарського суду Сумської області від 25.02.2020 у справі №920/371/19. Постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати без участі представників сторін в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

30.03.2017 між Дочірнім підприємством Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів" (надалі - зерновий склад) та фізичною особою-підприємцем Ничиком Віктором Володимировичем (надалі - поклажедавець) було укладено договір складського зберігання зерна №СЗ-16/17 (далі за текстом - Договір), у відповідності до п. 1.1 якого поклажедавець передає (здає) зерно (пшениця, жито, соняшник, горох, ріпак, кукурудза) врожаю 2016 р., в орієнтованому об`ємі (кількості за заліковою вагою): зернові культури, олійні культури, зернобобові культури, у подальшому «продукція», на зерновий склад, а зерновий склад приймає і бере на себе зобов`язання по виконанню послуг з приймання, зберігання, очищення, сушіння та відвантаження продукції на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 4.2.4 Договору відповідач зобов`язаний оплатити позивачу фактичні витрати згідно погоджених в пункті 5.1 даного Договору розцінок по прийманню, обробці, сушці і доведенню до стійкого стану продукції, а також по зберіганню, завантаженню продукції на транспортні засоби при відвантаженні.

Відповідно до п. 5.3 Договору розрахунки за надані послуги по збереженню проводяться щомісяця протягом усього терміну зберігання протягом 3-х банківських днів з моменту одержання рахунка, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача чи зерном за біржовими цінами, діючими на момент настання терміну розрахунку.

Виходячи зі змісту пункту 12.1 Договору, цей договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту підписання та скріплення його печатками обох сторін і діє до 01.06.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 15.07.2019 у справі №920/494/19 за позовом Державної акціонерної компанії "Хліб України" до ФОП Ничика В.В. про визнання недійсним договору складського зберігання зерна № СЗ-16/17 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 вищезазначене рішення першої інстанції було залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищезазначене рішення суду та вказану норму процесуального права, є встановленим судом факт дійсності Договору складського зберігання зерна №СЗ-16/17, а зазначений договір підлягає обов`язковому виконанню сторонами.

В позовній заяві позивач стверджує, що протягом чинності Договору ДП ДАК "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів" надав послуги з приймання та зберіганні продукції в об`ємі 1440,74 тон, що підтверджується відповідними податковими накладними та актами надання послуг, а саме: актом надання послуг №131 від 25.04.2017 на суму 25069,72 грн, актом надання послуг №192 від 31.05.2017 на суму 19362,40 грн, актом надання послуг №193 від 31.05.2017 на суму 29647,42 грн, актом надання послуг №196 від 09.06.2017 на суму 7744,51 грн, актом надання послуг №197 від 13.06.2017 на суму 243,86 грн, актом надання послуг №198 від 16.06.2017 на суму 168,62 грн.

Позивач стверджує, що виставляв відповідачу рахунки на оплату наданих послуг за вищевказаними актами, а саме:

рахунок на оплату №129 від 25.04.2017 на суму 25069,72 грн;

рахунок на оплату №160 від 11.05.2017 на суму 19362,40 грн;

рахунок на оплату №195 від 31.05.2017 на суму 1961,39 грн;

рахунок на оплату №161 від 11.05.2017 на суму 5563,74 грн;

рахунок на оплату №166 від 15.05.2017 на суму 22254,96 грн;

рахунок на оплату №198 від 09.06.2017 на суму 7744,51 грн;

рахунок на оплату №196 від 09.06.2017 на суму 7744,51 грн;

рахунок на оплату №199 від 13.06.2017 на суму 243,86 грн;

рахунок на оплату №200 від 16.07.2017 на суму 168,62 грн.

Позивач вказував, що частину рахунків відповідач оплатив, однак заборгував 54417 грн 83 коп. по актах №131 (рахунок №129), №192 (рахунок №160), № 193 (рахунки №195 (частково), №161, № 166 ), № 196 (рахунок № 198 ), № 197 (рахунок №199), № 198 (рахунок №200).

Оскільки відповідач не сплатив позивачу 54417 грн 83 коп. боргу, то позивач звернувся до суду з даними позовом.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором складського зберігання.

Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 599, 610, 612 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк та припиняється виконанням, проведеним належним чином. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегією суддів встановлено, що акт №131 від 25.04.2017 на суму 25069 грн 72 коп. підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками, проте за вказані послуги відповідач не розрахувався.

Акт №192 від 31.05.2017 на суму 19362 грн 40 коп. не містить підпису замовника (ФОП Ничика Віктора Володимировича) та не містить відтиску печатки ФОП Ничика Віктора Володимировича.

Разом з тим, у рішенні Господарського суду Сумської області від 11.04.2018 у справі №920/35/18 за позовом ФОП Ничик В.В. до ДП ДАК "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів" про стягнення 271277 грн 50 коп. збитків та у рішенні Господарського суду Сумської області від 11.02.2020 у справі №920/330/19 за позовом ФОП Ничик В.В. до ДП ДАК "Хліб України" "Роменський комбінат хлібопродуктів" про стягнення 159410 грн. 02 коп. збитків, встановлено факт надання послуг за вказаним актом, а тому у відповідності до положень четвертої статті 75 ГПК України дані обставини не підлягають доведенню при розгляді даної справи.

Отже, вартість наданих позивачем послуг за актом №192 від 31.05.2017 на суму 19362 грн 40 коп. підлягає оплаті.

Відповідач стверджує, що рахунки №№129, 160 були ним оплачені, однак суду належних та допустимих доказів оплати зазначених послуг надано не було.

Стосовно акту №193 від 31.05.2017 (рахунки №№ 195, 161, 166) на суму 29647 грн 42 коп., то судом встановлено, що рахунки №№ 161, 166 було відповідачем оплачено (а.с.89-90), проте рахунок №195 на суму 1961 грн 39 коп. оплачено не було. При цьому, як зазначив позивач у додаткових поясненнях, наданих суду першої інстанції (а.с. 165), по рахунку №195 від 31.05.2017 на суму 1961,93 грн фактично надано послуг на суму 1828,72 грн, що підтверджується податковою накладною на вказану суму.

Згідно з ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Відповідач оплатив рахунки №№161, 166, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.89-90), чим визнав факт надання послуг по акту №193 від 31.05.2017, а тому факт надання послуг по зазначеному акту є таким, що встановлений судом, а рахунок №195 від 31.05.2017 підлягає оплаті відповідачем.

Стосовно акту №196 від 09.06.2017 (рахунок №198 від 09.06.2017) на суму 7744 грн 51 коп., акту №197 від 13.06.2017 (рахунок №199 від 13.06.2017) на суму 243 грн 86 коп., акту №198 від 16.06.2017 (рахунок №200 від 16.06.2017) на суму 168 грн 62 коп., колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до п. 5.3 Договору розрахунки за надані послуги по збереженню, проводяться щомісяця протягом усього терміну зберігання протягом 3-х банківських днів з моменту одержання рахунка.

Позивачем до суду не надано доказів одержання відповідачем рахунків №№198, 199, 200, а тому позивачем не доведено, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання та з якої дати воно виникло. Крім того, акти про надання послуг №№196, 197, 198 між сторонами не підписано.

Крім того, виходячи зі змісту пунктів 5.1, 7.1, 7.4 Договору, термін зберігання продукції до запитання, але не довше ніж до 01.06.2017; зберігання зерна понад термін, встановлений цим договором, можливе тільки за взаємною домовленістю сторін; з 01.06.2017 послуги по зберіганню продукції проводяться лише в разі підписання додаткової угоди до Договору.

В той же час, акти про надання послуг №№196, 197, 198 датовані після 01.06.2017, а позивачем не надано суду додаткової угоди до Договору про можливість надання ним послуг відповідачу по зберіганню продукції після 01.06.2017. Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, факти правомірного надання послуг позивачем відповідачу, про які позивач зазначає у актах про надання послуг №№196, 197, 198 є такими, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 46260 грн 84 коп. боргу - вартості наданих послуг за актом № 131 від 25.04.2017 (в розмірі 25069,72 грн), актом № 192 від 31.05.2017 (в розмірі 19362,40 грн), актом №193 від 31.05.2017 ( в розмірі 1828,72 грн) є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог щодо стягнення боргу в розмірі 8156 грн 99 коп - вартості наданих послуг за актами №№196, 197, 198, є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що питання стосовно оплати вартості послуг зі зберігання продукції, обов`язок з оплати якого встановлений договором складського зберігання зерна №СЗ-16/17 від 30.03.2017, не пов`язано з питанням стягнення збитків і не є взаємовиключними.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати вартості наданих послуг, позивачем на підставі п.8.2 Договору здійснено нарахування пені в сумі 6949,32 грн за загальний період з 22.06.2017 по 15.03.2019, а також на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних в загальному розмірі 2997,64 грн за загальний період з 29.04.2017 по 15.03.2019, інфляційних втрат в загальному розмірі 10508,07 грн за загальний період з 29.04.2017 по 15.03.2019.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання п.5.1 та п.5.3 цього договору поклажедавець виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки.

Як встановлено вище, відповідач у встановлений строк свого обов`язку по оплаті вартості наданих послуг за актами №№131, 192, 193 (в частині) не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

З огляду на часткове задоволення позову, за здійсненим судом апеляційної інстанції перерахунком сум 3% річних та інфляційних втрат, стягненню підлягають 2570 грн 04 коп. 3% річних та 8997 грн 72 коп. інфляційних втрат за заявлений позивачем період.

Позовні вимоги в частині стягнення 427 грн 61 коп. 3 % річних та 1510 грн 34 коп. інфляційних витрат, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що вимога про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання за актами №№131, 192, 193 заявлена з простроченням строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем в суді першої інстанції, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги в цій частині. Позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання за актами про надання послуг №№ 196, 197, 198 не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на скаржника у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 25.02.2020 у справі №920/371/19 залишити без змін.

Матеріали справи №920/371/19 повернути Господарському суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Є.Ю. Шаптала