УХВАЛА

про залишення скарги буз руху

м. Київ

24.09.2020Справа № 910/24248/15

Суддя Господарського суду міста Києва Селівон А.М., розглянувши матеріали

скарги Рунової Інни Юріївни

на дії Старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Танащук О.М. 03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15

у справі № 910/24248/15

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Фізичної особи-підприємця Рунової Інни Юріївни

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 56 741,04 грн.

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/24248/15 за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Фізичної особи-підприємця Рунової Інни Юріївни про стягнення заборгованості у розмірі 56 741,04 грн. та судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Рунової Інни Юріївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-а; код 03366500) заборгованість з орендної плати у сумі 43 344 (сорок три тисячі триста сорок чотири) грн. 74 коп., заборгованість з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою в сумі 209 (двісті дев`ять) грн. 05 коп., пеню у розмірі 6247 (шість тисяч двісті сорок сім) 73 коп., 3 % річних в сумі 293 (двісті дев`яносто три) грн. 32 коп., інфляційні втрати в сумі 5171 (п`ять тисяч сто сімдесят одна) грн. 31 коп., а також 1186 (тисячу сто вісімдесят шість) грн. 34 коп. судового збору.

На примусове виконання вказаного на виконання вказаного рішення суду у даній справі 11.01.2016 року видано відповідний наказ.

До відділу діловодства господарського суду 21.09.2020 року від боржника - ФОП Рунової Інни Юріївни надійшла скарга на дії Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Танащук О.М. у виконавчому провадженні № 56252036, в якій заявник просить суд про:

- визнання неправомірними дій старшого Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Танащук О.М. винесення постанови від 17.08.2020 року у виконавчому провадженні № 56252036 про арешт коштів боржника Рунової І.Ю.;

- зобов`язання старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Танащук О.М. вжити заходів зі зняття арешту з коштів боржника Рунової І.Ю., накладеного на підставі постанови від 17.08.2020 року у виконавчому провадженні № 56252036.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.09.2020 року вищевказана заява була передана на розгляд судді Селівону А.М.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються (ч. 1 ст. 342 ГПК України).

Окрім цього за приписами частини 3 статті 169 ГПК України заяви, клопотання і заперечення подаються і розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

За висновками суду, оскільки нормами ГПК України не передбачено порядку подання скарги на дії державного виконавця, господарський суд має застосовувати загальні положення господарсько-процесуального закону, що регулюють порядок здійснення позовного провадження.

Суд зазначає, що відповідний розгляд скарги на дії державного виконавця здійснюється за загальними правилами позовного провадження у межах розглянутої судом справи з урахуванням особливостей щодо суб`єктного складу учасників процесу, передбачених відповідними нормами Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач, боржник, державний виконавець, правонаступник стягувача або боржника).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Частиною 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку від 05.03.2009 № 270 розрахунковим документом, що підтверджує факт надання послуг поштового зв`язку є документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми і змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Таким чином, належним доказом відправлення іншим учасникам справи копії заяви і доданих до неї документів є опис вкладень в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), надані в оригіналі.

Натомість, як встановлено судом, в порушення вказаних норм скаржником до поданої скарги на дії державного виконавця не додано жодних доказів на підтвердження надсилання її на адресу стягувача (позивача) по справі та державного виконавця, чиї дії оскаржуються.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, зазначені вимоги до заяв, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом свої порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Суд звертає увагу, що одним із елементів поняття справедливого судового розгляду є принцип рівності сторін, який також включає принцип змагальності процесу, що полягає у наданні рівних процесуальних можливостей сторонам у захисті їхніх прав і законних інтересів.

За приписами ст. 7 ГПК України господарський суд зобов`язаний забезпечити процесуальну рівність сторін. При цьому суд повинен: не допускати процесуальних переваг однієї сторони перед іншою; однаково вимагати від сторін виконання їхніх процесуальних обов`язків; однаковим чином застосовувати до сторін заходи процесуальної відповідальності.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що статтею 342 ГПК України передбачено розгляд скарги на дії державного виконавця у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб.

Отже, оскільки нормами ГПК передбачений обмежений строк для розгляду скарги надії державного виконавця та обов`язок повідомлення учасників справи про розгляд такої скарги, необхідною передумовою дотримання судом основних засад господарського судочинства під час розгляду зазначених скарг є направлення заявником учасникам справи тексту самої скарги та доказів на підтвердження викладених в ній обставин, позаяк сторони у справі повинні бути заздалегідь повідомленні про таку скаргу для надання їм достатнього часу для ознайомлення з її змістом та можливості підготовити свої пояснення (заперечення) на відповідну скаргу.

Таким чином, неотримання учасником справи та державним виконавцем, дії якого оскаржуються, копії скарги порушує визначені законом засади змагальності, рівності учасників процесу перед законом і судом, а також позбавляє учасника справи та державного виконавця можливості своєчасно ознайомитись з відповідними матеріалами, надати свої доводи і заперечення.

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України на позивача покладений обов`язок додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Проте, як встановлено судом, зазначаючи в поданій скарзі про накладення арешту на кошти боржника постановою від 17.08.2020 року у виконавчому провадженні № 56252036 та звертаючись із скаргою на такі дії державного виконавця, скаржником не надано суду ні копії відповідної постанови, ні матеріалів виконавчого провадження в цілому.

Отже, в порушення вказаних норм скаржником (боржником) до поданої скарги на дії державного виконавця не надано належних доказів на підтвердження викладених в скарзі обставини та не надано постанови, яка оскаржується.

Також суд звертає увагу, що відповідачем у справі № 910/24248/15 під час розгляду її Господарським судом міста Києва визначено Фізичну особу - підприємця Рунову Інну Юріївну, в той час як за змістом поданої скарги на дії державного виконавця вбачається, що зі скаргою боржник звернувся як фізична особа.

При цьому доказів на підтвердження втрати скаржником (боржником) статусу фізичної - особи підприємця заявником також не надано.

Водночас суд зазначає, що обов`язковою умовою звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця є звернення до суду із такою скаргою в межах встановленого законом строку для подання такої скарги або його поновлення за рішенням суду, тобто дотримання встановленого приписами ч. 1 ст. 341 ГПК України десятиденного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Проте, зазначаючи про факт отримання 08.09.2020 року інформації про винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника, останній не надає суду жодних доказів на підтвердження викладених обставин, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості їх оцінити та перевірити дотримання скаржником (боржником) передбаченого приписами чинного законодавства строку на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, зазначені вимоги до заяв, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом свої порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За наведених обставини, оскільки скарга боржника на дії державного виконавця не відповідає вимогам господарського процесуального законодавства, суд вважає за необхідне залишити вказану скаргу без руху, надавши скаржнику строк для усунення вищевказаних недоліків.

Суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч. 4 ст. 174 ГПК України якщо заявник не усунув недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із відповідною заявою.

На підставі викладеного та керуючись статтями 164, 172, 174, 232, 234, 235, 334 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Залишити скаргу Рунової Інни Юріївни на дії державного виконавця без руху.

2. Встановити Руновій Інні Юріївні строк на усунення недоліків скарги - 5 (п`ять) днів з дня вручення ухвали про залишення скарги без руху.

3. Встановити Руновій Інні Юріївні усунення недоліків скарги на дії державного виконавця шляхом подання суду:

- подання до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надсилання копії скарги на дії державного виконавця та всіх доданих до неї документів на адресу позивача (стягувача) у справі № 910/24248/15 та Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції;

- подання до суду належним чином засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження № 56252036, втому числі постанови про накладення арешту від 17.08.2020 року;

- подання до суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в скарзі обставин щодо отримання скаржником 08.09.2020 року інформації про порушення своїх прав органом Державної виконавчої служби.

Копії зазначених документів надіслати іншим учасникам справи та державному виконавцю.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту підписання 24.09.2020 року та оскарженню не підлягає.

Суддя А.М.Селівон