Справа № 909/636/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

04.09.2020 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Сегін І. В., за участю представника стягувача Лук`янова Р. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Державного агентства резерву України про поновлення строку для пред`явлення наказу до виконання у справі за позовом Державного агентства резерву України до Державного підприємства "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" про відшкодування вартості матеріальних цінностей, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження на суму 8 457 594 грн 90 коп. та стягнення штрафних санкцій в сумі 31 783 748 грн,

в с т а н о в и в:

в провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебувала справа № 909/636/16 за позовом Державного агентства резерву України до ДП "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" про відшкодування вартості матеріальних цінностей, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження на суму 8 457 594 грн 90 коп. та стягнення штрафних санкцій в сумі 31 783 748 грн.

16 листопада 2016 р., Господарський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у цій справі, що було залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21 березня 2017 р. про часткове задоволення позову та стягнув з відповідача на користь позивача вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8 457 594 грн 90 коп., 457 594 грн 90 коп. штрафу та 326 153 грн 10 коп. пені, а також 206 700 грн - судового збору. В задоволенні решти позовних вимог (частина штрафу та пені на загальну суму 31 000 000 грн) суд відмовив.

07 квітня 2017 р., на виконання згаданого рішення Господарський суд Івано-Франківської області видав наказ № 218 про стягнення з ДП "Івано-Франківський КХП" на користь Державного агентства резерву України 9 241 342 грн 90 коп., з яких вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8 457 594 грн 90 коп., штраф в сумі 457 594 грн 90 коп. та пеня в сумі 326 153 грн 10 коп., а також 206 700 грн судового збору.

11 лютого 2020 р., до суду надійшла заява Державного агентства резерву України про поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу від 07 квітня 2017 р., яким стягнуто з ДП "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" на користь Державного агентства резерву України вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8 457 594 грн 90 коп., 457 594 грн 90 коп. штрафу та 326 153 грн 10 коп. пені.

У зв`язку з тим, що 10 лютого 2020 р., матеріали справи № 909/636/16 були направлені на відповідну вимогу до Західного апеляційного господарського суду, вирішення питання про прийняття заяви Державного агентства резерву України про поновлення строку для пред`явлення наказу до виконання суд відклав до повернення матеріалів цієї справи до Господарського суду Івано-Франківської області.

11 червня 2020 р., матеріали даної справи надійшли до Господарського суду Івано-Франківської області, у зв`язку з чим розгляд заяви стягувача в судовому засіданні суд призначив на 01 липня 2020 р.

В судовому засіданні суд неодноразово оголошував перерву за відповідними усними клопотаннями представника стягувача.

Відповідно до ст. 329 ГПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, і розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.

У своїй заяві, як видно із її змісту, стягувач зазначає, що державним виконавцем було неправомірно закінчено виконавче провадження з примусового виконання згаданого вище рішення та повернуто наказ до Господарського суду Івано-Франківської області, що призвело до порушення права стягувача повторно пред`явити цей виконавчий документ протягом строків, встановлених законом. Стягувач неодноразово звертався до суду щодо повернення оригіналу наказу, який останній надіслав стягувачу лише 22 січня 2020 р., у зв`язку з чим стягувач просить поновити строк для пред`явлення до виконання наказу № 218 від 07 квітня 2017 р.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог стягувач надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 червня 2019 р. було відсторонено голову Держрезерву через дисциплінарне провадження щодо нього, у Держрезерві у зв`язку з цим було проведено внутрішню інвентаризацію наявних матеріалів, архіву, проведена перевірка стану виконання судових рішень, а за результатами таких заходів було виявлено відсутність відповідних звернень до Господарського суду Івано-Франківської області протягом 2018 р. Після цього, стягувачем і були направлені до суду листи від 04 липня 2019 р., від 19 липня 2019 р. та від 16 серпня 2019 р. Крім того, стягувач зазначає, що станом на даний час у Господарському суді Івано-Франківської продовжує знаходитись наказ про стягнення з ДП "Івано-Франківський КХП" на користь Державного агентства резерву України вартості матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8 457 594 грн 90 коп. А також стягувач зазначає, що викладення в одному наказі від 07 квітня 2017 р. одночасно всіх трьох задоволених вимог призводить до неможливості виконання рішення суду, оскільки змушує державного виконавця замість суду вирішувати спір про право та самостійно визначати, яка з указаних сум підлягає стягненню.

В засіданні представник стягувача надав суду пояснення аналогічного змісту.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За змістом ст. 1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частинами 1 та 2 ст. 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 р.).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 р., невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

За змістом частин 1, 2 ст. 329 ГПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, і розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.

Отже, єдиною та необхідною правовою підставою для поновлення строку пред`явлення наказу до виконання є наявність поважних причин пропуску цього строку. Поважними причинами пропуску строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання вважаються об`єктивно непереборні обставини, які не залежали від волевиявлення особи, що звернулась із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, та слугували дійсно істотними перешкодами чи труднощами в дотримання нею строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Питання поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від стягувача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення наказу до виконання, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

При цьому визначальним при оцінці поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання є встановлення моменту, з якого стягувач мав реальну можливість пред`явити відповідний наказ до виконання.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21 березня 2017 р. позов Держрезерву задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8 457 594 грн 90 коп., 457 594 грн 90 коп. штрафу та 326 153 грн 10 коп. пені, також 206 700 грн - судового збору. В решті позовних вимог (частина штрафу та пені на загальну суму 31 000 000 грн) відмовлено.

На виконання згаданого рішення 07 квітня 2017 р. Господарський суд Івано-Франківської області видав наказ № 218 наступного змісту:

"Стягнути з відповідача, Державне підприємство "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" (вул. Юності, 2В, с. Микитинці, м. Івано-Франківськ, код 05513715) на користь позивача, Державного агентства резерву України ( вул. Пушкінська, 28, м. Київ, код 37472392) кошти в сумі 9241342,90грн., з яких: вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8457594,90 грн, штраф в сумі 457594,90 грн та пеня в сумі 326153,10грн, а також 206700,00грн. - судового збору. Набрання рішенням законної сили 21.03.17. Строк пред`явлення наказу до виконання з 22.03.17 по 22.06.17.".

29 листопада 2017 р., за результатами касаційного перегляду зазначених вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій Вищий господарський суд України постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 березня 2017 р. та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 р. скасував в частині відмови у стягненні частини штрафу та пені (штраф та пеня на загальну суму 31 000 000 грн) і в цій частині справу направив на новий розгляд, а в іншій частині згадані судові рішення - залишив без змін.

Так, в грудні 2017 р., на виконання вказівок Вищого господарського суду України Господарський суд Івано-Франківської області прийняв до розгляду справу № 909/636/16 лише в частині позовних вимог Державного агентства резерву України про стягнення з ДП "Івано-Франківський КХП" частини штрафу та пені на загальну суму 31 000 000 грн.

16 травня 2019 р., набрала законної сили постанова Західного апеляційного господарського суду у цій справі, відповідно до якої з ДП "Івано-Франківський КХП" на користь Державного агентства резерву України було стягнуто штраф та пеню на загальну суму 31 000 000 грн, а також судовий збір за подання апеляційних та касаційної скарг у цій справі.

19 червня 2019 р., на виконання постанови Західного апеляційного господарського суду від 16 травня 2019 р. у справі № 909/636/16, Господарський суд Івано-Франківської області видав наказ такого змісту: "Стягнути з Державного підприємства "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" (76495, м. Івано-Франківськ, с. Микитинці, вул. Юності, 2В, ідентифікаційний код 05513715) на користь Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ідентифікаційний код 37472392) 8 000 000,00 грн, штрафу, 23 000 000,00 грн пені 785 460,00 грн судового збору. Постанова набрала законної сили 16 травня 2019 р. Строк пред`явлення наказу до виконання з 17 травня 2019 р. до 17 серпня 2019 р.".

Відтак рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 р. у тій частині, на виконання якої було видано наказ від 07 квітня 2017 р. № 218 набрало законної сили ще 21 березня 2017 р. та не було змінено чи скасовано, оскільки на новий розгляд було передано іншу частину позовних вимог Державного агентства резерву України (тільки частину штрафу і пені у розмірі 31 000 000, яка не охоплювалась цим наказом), тому безпідставними вбачаються доводи стягувача про те, що викладення в одному наказі від 07 квітня 2017 р. одночасно всіх трьох задоволених позовних вимог призводить до неможливості виконання рішення суду, оскільки змушує державного виконавця замість суду вирішувати спір про право та самостійно визначати, яка з указаних сум підлягає стягненню, тому що виконанню підлягає весь наказ в цілому.

Тож, як видно із наявних в матеріалах справи документів, 10 квітня 2017 р., оригінал наказу № 218 від 07 квітня 2017 р. суд надіслав стягувачу, який останнім було пред`явлено до виконання, у зв`язку з чим 04 вересня 2017 р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 54621296.

02 лютого 2018 р., державним виконавцем було винесено постанову про закінчення цього виконавчого провадження, зокрема, з мотивів скасування Вищим господарським судом України постанови Львівського апеляційного господарського суду від 21 березня 2017 р. та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 р. в частині відмови у стягненні частини штрафу та пені. Таке рішення державного виконавця стягувачем у встановленому порядку оскаржене не було.

Так, 13 лютого 2018 р., до суду надійшов повернутий державний виконавцем наказ № 218 та був долучений до матеріалів справи.

Отже, у зв`язку із перериванням строку пред`явлення цього наказу до виконання його могло бути повторно пред`явлено до виконання у строк до 02 травня 2018 р. й стягувач не був позбавлений можливості це зробити.

Разом з тим, з 13 лютого 2018 р. до 26 червня 2019 р., тобто на протязі 1 року 4 місяців і 13 днів, стягувачем не вчинялись жодні дії направлені на пред`явлення наказу № 218 до виконання. Держрезервом не надано суду жодних обґрунтованих пояснень такої бездіяльності. Посилання ж на відсторонення керівника стягувача вбачаються безпідставними, оскільки суду не надано доказів, які б свідчили що оскарження рішення державного виконавця, пред`явлення наказу до виконання тощо, належиться саме до посадових обов`язків голови Держрезерву.

На відповідні листи стягувача від 26 червня 2019 р., від 25 липня 2019 р. та від 16 серпня 2019 р. про видачу нового наказу на суму основного боргу, про не направлення судом стягувачу наказу на виконання рішення суду тощо, суд надав стягувачу обґрунтовані письмові відповіді, зокрема, від 10 і 26 липня 2019 р. та від 20 вересня 2019 р.

Крім того, після повернення матеріалів даної справи із Верховного Суду, 22 січня 2020 р., із відповідним супровідним листом суд повернув стягувачу оригінал наказу № 218 від 07 квітня 2017 р.

Тож, як видно із змісту заяви про поновлення строку для пред`явлення наказу до виконання та письмових доповнень до неї від 25 серпня 2020 р., поважною причиною пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання стягувач називає ряд обставин, зокрема, неправомірне закінчення виконавчого провадження, відсторонення з 26 червня 2019 р. голови Держрезерву, продовження перебування наказу у Господарському суді Івано-Франківської області, безпідставне включення до наказу одночасно всіх трьох задоволених позовних вимог тощо.

Разом з тим, усі ці обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду заяви стягувача та спростовуються встановленими судом фактичними обставинами, які наведені вище.

Будь-яких інших об`єктивно непереборних обставин, які не залежали від волевиявлення стягувача та слугували дійсно істотними перешкодами чи труднощами в дотриманні ним строків пред`явлення наказу № 218 від 07 квітня 2017 р. до виконання, стягувач суду не навів.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання поважними наведених стягувачем причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання, у зв`язку з чим в задоволенні заяви Державного агентства резерву України слід відмовити.

Керуючись статтями 234, 235, 329 ГПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні заяви Державного агентства резерву України про поновлення строку для пред`явлення наказу до виконання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у визначені статтями 256, 257 ГПК України строк та порядку.

Суддя І. В. Ткаченко

Повний текст складений 15 вересня 2020 р.