ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р. м. Київ Справа № 911/618/20

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Регіон Борзна (16441, Чернігівська обл., Борзнянський р-н, с. Оленівка, вул. Шевченко, буд. 88; 08320, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Велика Олександрівка, вул. Соборна, 59)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Заворичі (07424, Київська обл., Броварський р-н, с. Заворичі, вул. Радна, буд. 16)

про зобов`язання повернути 135,348 тон зерна кукурудзи із зберігання,

секретар судового засідання: Демідова А.І.

від позивача: Драгомирецька Г.Є. (довіреність № б/н від 03.03.2020 р., свідоцтво адвоката № 1473 від 27.04.2000 р.);

від відповідача: Ковальчук А.С. (ордер № 1005597 від 17.09.2020 р., свідоцтво адвоката № 000939 від 15.06.2018 р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю Агро-Регіон Борзна (далі ТОВ Агро-Регіон Борзна, позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Заворичі (далі СТОВ Заворичі, відповідач) про зобов`язання повернути 135,348 тон зерна кукурудзи із зберігання.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за договором зберігання № 9 від 15.10.2019 р. щодо повернення позивачу на вимогу останнього зерна кукурудзи, у зв`язку з чим позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зберігання, а також стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.03.2020 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, про дату і час якого, у зв`язку із введенням в Україні постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 (з подальшими змінами та доповненнями) карантинних заходів, учасників справи постановлено повідомити додатково ухвалою суду.

27.04.2020 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 23.04.2020 р. (вх. № 8089/20 від 27.04.2020 р.) на позовну заяву, за змістом якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та закрити провадження у даній справі. В обґрунтування своєї позиції СТОВ Заворичі зазначає, що між останнім та позивачем було укладено договір зберігання № 9 від 15.10.2019 р., відповідно до якого на склад відповідача ТОВ Агро-Регіон Борзна передало на зберігання зерно кукурудзи в загальному обсязі 3327,160 тон в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р., обсяг якої після сушіння та очистки становив 3136,708 тон згідно акту доробки зерна, насіння олійних культур і трав від 31.10.2019 р. За вказаний період зерно кукурудзи після доробки (чистки, сушіння) в кількості 2886,200 тон було повернуто позивачеві, а залишок зерна на 24.10.2019 р. становив 250,508 тон.

За надані елеватором позивачу послуги приймання, сушіння та очищення зерна СТОВ Заворичі було виставлено рахунок № 1 від 31.10.2019 р. на суму 849904,97 грн., з якою погодилось ТОВ Агро-Регіон Борзна шляхом підписання акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 9 від 01.11.2019 р.

Як зазначає відповідач, після сплати позивачем 17.10.2019 р. авансу на суму 500000,00 грн., заборгованість останнього станом на 01.11.2019 р. складала 349904,97 грн., про існування якої, за твердженням СТОВ Заворичі, було відомо позивачу. Відповідач, посилаючись на п.п. 4.1, 4.3 договору зберігання № 9 від 15.10.2019 р., наголошує, що у зв`язку з нездійсненням ТОВ Агро-Регіон Борзна оплати послуг елеватора, останній мав право притримати зерно відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України.

Поряд з цим, відповідач вказує, що весь час притримання зерна поклажодавця на складі елеватора є передбаченим законом способом захисту інтересів складу від недобросовісної поведінки поклажодавця, і, на думку СТОВ Заворичі, по суті являє собою надання останнім послуг зберігання, а отже, підлягає оплаті згідно тарифів, визначених у договорі. Як зазначає відповідач, оскільки з 24.10.2019 р. зерно в обсязі 250,508 тон зберігалось без вимоги його видачі поклажодавцю протягом листопада та більше половини грудня 2019 р., то, відповідно, заборгованість позивача збільшилась.

Щодо твердження позивача про проведення остаточного розрахунку з відповідачем шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, внаслідок укладення між ТОВ Агро-Регіон Борзна і ТОВ Агро-Регіон Козелець договору відступлення прав вимоги, відповідач зазначає, що заяву ТОВ Агро-Регіон Борзна про відвантаження зерна від 16.12.2019 р., в розумінні ст. 530 ЦК України, на думку відповідача, можна вважати вимогою про виконання останнім свого обов`язку згідно договору, однак, подією, вказівкою на яку визначено строк виконання зобов`язання і яка неминуче має настати та підлягає виконанню, за твердженням СТОВ Заворичі, є саме проведення остаточного розрахунку поклажодавця з зерновим складом за його послуги.

З огляду на викладене, на переконання відповідача, строк виконання зобов`язання елеватора з відвантаження зерна поклажодавцю на час укладення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог не настав, а станом на 16.12.2019 р. день складання заяви про відвантаження зерна, сума заборгованості за послуги елеватора зросла понад ту, що була виставлена поклажодавцю 01.11.2019 р., та перевищувала 349904,97 грн., з чого, в свою чергу, слідує, що навіть при умові зарахування зерновим складом зустрічних однорідних вимог, остаточний розрахунок за послуги, надані відповідачем, не відбувся б у зв`язку з недостатністю суми. Таким чином, відповідач вважає, що до моменту проведення повного остаточного розрахунку поклажодавця з елеватором, в тому числі за послуги зберігання, до моменту відвантаження всього обсягу зерна та оплати послуг відвантаження, строк вимоги товару зі складу не є таким, що настав, а відтак, вимога по витребування такого майна, на думку СТОВ Заворичі, є передчасною, та, відповідно, у даній справі відсутній предмет спору, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Поряд з цим, відповідач вказує, що, на його думку, договір про часткове відступлення права вимоги від 12.12.2019 р., яким ТОВ Агро-Регіон Козелець було відступлено позивачу право вимоги до елеватора щодо повернення частини авансового платежу за послуги, надані згідно договору № 5 від 15.10.2019 р., є таким, що не відповідає нормам закону, з огляду на те, що ані новим, ані первісним кредитором не було дотримано вимогу вказаного договору щодо повідомлення боржника про таке відступлення.

19.05.2020 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь б/н від 18.05.2020 р. (вх. № 9585/20 від 19.05.2020 р.) на відзив на позовну заяву, за змістом якої позивач зазначає, що, на його переконання, закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України можливе лише у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення такого спору та припинив існування в процесі розгляду справи. Однак, між позивачем та відповідачем існують господарські відносини на підставі договору зберігання № 9 від 15.10.2019 р. Виникнення спору між сторонами у даному випадку, за твердженням ТОВ Агро-Регіон Борзна, зумовлено, зокрема, порушенням відповідачем зобов`язань з відпуску зерна на першу вимогу поклажодавця, передбачених умовами зазначеного договору, а вимоги позивача випливають зі змісту ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 16, ст. 610 ЦК України. З огляду на наведене, позивач вважає, що предметом спору у даній справі є порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором зберігання № 9 від 15.10.2019 р. щодо відпуску зерна з зернового складу, а отже підстави для закриття провадження у даному випадку є відсутніми.

Поряд з цим, позивач, посилаючись на п. 4.1 договору, вказує, що оплата вартості отриманих послуг проводиться впродовж 3-х банківських днів з моменту отримання поклажодавцем копій рахунків від зернового складу по електронній пошті, але не пізніше дня отримання оригіналу такого рахунку, а отже, як вбачається з положень зазначеного пункту договору зберігання, у відповідача існував обов`язок щодо надання рахунків на оплату та, відповідно, строк оплати починає обчислюватись з дня отримання таких рахунків. Проте, за твердженням ТОВ Агро-Регіон Борзна, СТОВ Заворичі не виконувало свого обов`язку та не надавало рахунки на вартість отриманих поклажодавцем послуг.

Водночас, як вважає позивач, твердження відповідача про невідповідність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог нормам законодавства, не відповідає дійсності, оскільки в чинних нормативно-правових актах не міститься вимоги до форми такої заяви, що підтверджується висновками, зробленими Верховним Судом в постанові від 15.08.2019 р. у справі № 910/21683/17, зокрема, що спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством. За загальними правилами про правочини, відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку. Також, позивач наголошує, що відповідач після отримання заяви про зарахування не надав відповіді чи жодних заперечень проти вказаної заяви.

Окрім того, ТОВ Агро-Регіон Борзна зазначає, що договір про часткове відступлення права вимоги до СТОВ Заворичі від 12.12.2019 р., укладений між ТОВ Агро-Регіон Козелець та позивачем, не визнаний недійсним у судовому порядку, а отже, є правомірним та, відповідно, належним доказом у даній справі.

З приводу викладеного у відзиві СТОВ «Заворичі» клопотання про закриття провадження у даній справі з мотивів передчасності закладеного ТОВ Агро-Регіон Борзна позову суд зазначає про відсутність у даному випадку передбачених п. 2. ч. 1 ст. 231 ГПК України підстав для вчинення такої процесуальної дії, оскільки закриття провадження з підстав відсутності предмета спору можливе лише у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення такого спору та припинив існування в процесі розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.06.2020 р. учасників справи було повідомлено, що підготовче засідання у справі № 911/618/20 відбудеться 06.07.2020 р.

У судовому засіданні 06.07.2020 р. представник позивача підтримувала позовні вимоги та позицію ТОВ Агро-Регіон Борзна, викладену у відповіді на відзив; представник відповідача проти позову заперечувала з мотивів, зазначених у відзиві, а також клопотала про надання часу відповідачеві для пошуку та подання доказів направлення позивачу виставленого СТОВ Заворичі рахунку за надані елеватором послуги, існування якого позивач, як з`ясувалося в даному судовому засіданні, заперечує.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.07.2020 р. було відкладено підготовче засідання на 27.07.2020 р.

У судовому засіданні 27.07.2020 р. представник відповідача зазначила, що докази направлення позивачу виставленого СТОВ Заворичі рахунку за надані елеватором послуги, існування якого позивач заперечував у судовому засіданні 06.07.2020 р., є відсутніми, оскільки такий рахунок був наданий ТОВ Агро-Регіон Борзна нарочно, а також усно заперечувала проти позиції позивача, викладеної у відповіді на відзив; представник позивача підтримувала позовні вимоги.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.07.2020 р. було відкладено підготовче засідання на 27.08.2020 р.

25.08.2020 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшло заперечення б/н від 20.08.2020 р. (вх. № 17780/20 від 27.08.2020 р.) на відповідь позивача на відзив, відповідно до якого СТОВ Заворичі просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначає, що після сплати позивачем 17.10.2019 р. авансу на суму 500000,00 грн., заборгованість останнього станом на 01.11.2019 р. складала 349904,97 грн., і про її існування було відомо позивачу відповідно до підписаного ним акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 9 від 01.11.2019 р. на суму 849904,97 грн. та рахунку № 11 від 31.10.2019 р.

Окрім того, відповідач вважає, що укладений між ТОВ Агро-Регіон Борзна і ТОВ Агро-Регіон Козелець договір про часткове відступлення права вимоги від 12.12.2019 р. з визначеною сумою заборгованості саме у розмірі 349904,97 грн. спростовує твердження позивача про неотримання ним виставленого СТОВ Заворичі рахунку на вказану суму та про те, що ТОВ Агро-Регіон Борзна не було відомо про існування вказаної заборгованості.

Поряд з цим, відповідач зазначає, що незважаючи на відвантаження 16.01.2020 р. зерновим складом поклажодавцю зерна в обсязі 115,16 тон, останній не сплатив ні існуючу заборгованість в сумі 349904,97 грн., ні вартість зберігання вказаного обсягу зерна протягом листопада 2019 року - січня 2020 року, у зв`язку з чим у ТОВ Агро-Регіон Борзна, на його переконання, виникло право притримання зерна відповідно до ст. 594 ЦК України.

Водночас, СТОВ Заворичі вказує, що, на його думку, позовні вимоги не сформульовані позивачем належним чином, оскільки з них не вбачається що саме (зерно кукурудзи якого класу, для яких потреб та якої якості) та в якому обсязі останній просить повернути. При цьому, відповідач вважає, що надані позивачем документи не підтверджують його право на стягнення зерна кукурудзи, оскільки маса зерна, що є предметом позовних вимог, не відповідає обліковим даним зернового складу, а частина такої маси взагалі не є зерном кукурудзи, а саме 62,533 тони, оскільки являє собою побічний продукт з вмістом 78,4% битого зерна.

27.08.2020 р. засобами електронного зв`язку до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 26.08.2020 р. (вх. № 17967/20 від 27.08.2020 р.), відповідно до якого останній просив суд відкласти розгляд даної справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю представляти інтереси СТОВ Заворичі попереднім представником Корнієнко Т.Ю. та з огляду на необхідність новому представникові ознайомитись з матеріалами справи з метою формування правової позиції відповідача.

Окрім того, 27.08.2020 р. засобами електронного зв`язку до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 26.08.2020 р. (вх. № 17966/20 від 27.08.2020 р.) про ознайомлення з матеріалами справи № 911/618/20.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.08.2020 р. у справі № 911/618/20 було повернуто Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю Заворичі клопотання б/н від 26.08.2020 р. (вх. № 17967/20 від 27.08.2020 р.) про відкладення розгляду справи та б/н від 26.08.2020 р. (вх. № 17966/20 від 27.08.2020 р.) про ознайомлення з матеріалами справи на підставі ч. 4 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 27.08.2020 р. представником позивача була подана відповідь б/н від 27.08.2020 р. (вх. № 18031/20 від 27.08.2020 р.) на заперечення відповідача на відповідь на відзив, за змістом якої ТОВ Агро-Регіон Борзна просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції позивач зазначає, що оскільки відповідач, за його ж твердженням, направив електронний лист від 08.11.2019 р. не з офіційної електронної адреси, а також не надав доказів отримання ТОВ Агро-Регіон Борзна зазначеного листа (відповіді на цей лист або підтвердження електронної системи про отримання листа адресатом), зазначені документи разом з роздруківкою рахунку № 11 від 31.10.2019 р., на думку позивача, не можуть бути належними та допустимими доказами у справі та останній заперечує проти їх долучення до матеріалів справи.

Окрім того, позивач вважає, що оскільки ним на виконання умов п. 4.1 договору зберігання № 9 від 15.10.2019 р. було здійснено оплату послуг зернового складу з приймання, очищення, сушіння та зберігання в сумі 500000 грн. 17.10.2020 р. згідно рахунку № 4 від 16.10.2020 р., то, якщо сума виконаних робіт станом на 31.10.2019 р. відповідно до акту № 9 від 31.10.2019 р. становила 849904,97 грн., відповідач повинен був врахувати вказану передплату та виставити позивачеві рахунок на суму 349904,97 грн., а не на суму 849904,97 грн., яку зазначено в рахунку від 31.10.2019 р. № 11.

Також позивач наголошує, що за умовами вказаного договору зберігання зерновий склад до відвантаження зерна повинен виставити рахунок, у тому числі на суму послуг з відвантаження. Позивач зазначає, що 21.02.2020 р. рекомендованим листом відповідачу було надіслано заяву № 21/02, відповідно до якої ТОВ Агро-Регіон Борзна просило здійснити відвантаження 135,348 тон зерна кукурудзи 25.02.2020 р., підтвердити готовність до відвантаження на вказану дату, а також виставити рахунки на відвантаження та гарантувало оплату послуг зернового складу після надання рахунків в день підтвердження готовності відвантажити зерно. Заява була отримана СТОВ Заворичі, однак, будь-яких дій щодо виставлення рахунків, здійснення відвантаження зерна позивачу сільськогосподарським товариством здійснено не було.

У судовому засіданні 27.08.2020 р. представник позивача підтримувала позовні вимоги у повному обсязі, а також заперечувала проти клопотання відповідача про відкладення судового засідання у даній справі з огляду на те, що всі докази та заяви по суті спору вже були подані сторонами, а відтак, подане відповідачем клопотання, на думку представника ТОВ Агро-Регіон Борзна, свідчить про зловживання СТОВ Заворичі своїми процесуальними правами та спрямоване на затягування судового процесу. Окрім того, представник позивача клопотала про закриття підготовчого провадження та призначення даної справи до судового розгляду по суті, і заявила про надання суду всіх наявних у позивача доказів, що мають значення для вирішення спору. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, водночас, про дату, час і місце судового засідання всі учасники процесу були повідомлені в порядку, передбаченому ГПК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.08.2020 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.09.2020 р.

У судовому засіданні 17.09.2020 р. представник позивача підтримувала позовні вимоги; представник відповідача проти позову заперечувала.

У судовому засіданні 17.09.2020 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

15.10.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон Борзна» (поклажодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Заворичі» (зерновий склад) було укладено договір складського зберігання № 9, згідно з п. 1.1 якого поклажодавець передає, а зерновий склад приймає на зберігання продукцію зернових та зернобобових (надалі - зерно) врожаю 2019 року, та здійснює інші платні роботи (сушіння, очищення та інші роботи), необхідні для запобіганню псуванню і втрат якості зерна), з подальшим поверненням (відвантаженням) зерна поклажодавцю на умовах, визначених цим договором, а поклажодавець сплачує зерновому складу вартість наданих послуг та робіт.

Відповідно до п. 3.1 договору поклажодавець здійснює перевезення зерна на адресу зернового складу за свій рахунок.

У відповідності з п. 3.4 договору зерновий склад зобов`язаний на протязі дії договору забезпечити кількісне та якісне збереження зерна та на конкретно виражену вимогу поклажодавця здійснити дії щодо відпуску зерна останньому.

Умовами п. 3.5 договору встановлено, що зерновий склад видає на першу вимогу поклажодавця складські документи на зерно.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата поклажодавцем вартості отриманих послуг (робіт) проводиться у грошовому виразі впродовж 3 банківських днів з моменту отримання ним копій рахунків від зернового складу по електронній пошті, але у будь-якому випадку, не пізніше дня отримання оригіналу такого рахунку, при цьому день отримання рахунку визначається відповідними повноважними документами або підписом поклажодавця про отримання рахунку.

За умовами п. 4.2 договору, за послуги з відвантаження зерна поклажодавець перераховує зерновому складу передплату відповідно до виставленого зерновим складом рахунку.

Згідно з п. 5.1 договору здане на зберігання зерно визнається майном, визначеним родовими ознаками, при цьому право власності на зерно при передачі на зберігання від поклажодавця до зернового складу не переходить.

Зерновий склад у разі втрати (нестачі) майна, яке передане на зберігання повертає аналогічне майно, а в разі неможливості повернення протягом 3-х банківських днів з моменту отримання вимоги про його повернення перераховує на поточний рахунок поклажодавця грошові кошти, згідно вартості неповернутого майна, за цінами, що діють на алогічне майно на дату відшкодування, але не нижче ніж за цінами, що діяли на момент закупівлі майна поклажодавцем (п. 6.5 договору).

Згідно з п. 8.1 договору при отриманні зерна зі зберігання поклажодавець надає зерновому складу довіреність на отримання зерна, лист-прохання щодо отримання зерна та складські документи (у випадку їх отримання поклажодавцем).

Поряд з цим, 15.10.2019 р. сторонами було підписано Додаток № 1 (Тарифи на послуги зернового складу) до договору складського зберігання № 9 від 15.10.2019 р.

Також 15.10.2019 р. сторонами було підписано додаткову угоду до договору № 9 від 15.10.2019 р., якою було погоджено тарифи на послуги зернового складу.

На виконання умов договору позивач, в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р., здійснив перевезення зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 на адресу зернового складу та передав відповідачу на зберігання та обробку (сушіння, очищення) зерна кукурудзи загальною кількістю 3327,160 т. Завезення та приймання зерна зерновим складом підтверджується реєстрами завезення та товарно-транспортними накладними (ТТН), копії яких долучено до матеріалів справи.

У подальшому, зазначена кількість зерна оброблялася (сушіння, очищення) зерновим складом. Після обробки розрахункова маса зерна кукурудзи становила 3136,708 тон, що підтверджується актом доробки зерна № 5 від 31.10.2019 р., виданим відповідачем.

Як слідує з позову, оброблене зерно кукурудзи відвантажувалося відповідачем позивачу відразу в процесі доробки партій зерна в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р., всього було відвантажено зерно кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зернового складу в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р. (відповідно до ТТН та Реєстру відвантаження від 24.10.2019 р.) в загальній кількості 2886,200 т. Залишок на 31.10.2019 р. становив 250,508 т, про що також зазначав і відповідач у відзиві на позовну заяву.

Надання послуг зерновим складом підтверджується актом здачі-приймання робіт № 9 від 01.11.2019 р., який було погоджено та підписано сторонами. За зазначеним актом відповідач підтвердив приймання на зберігання 3327,160 т кукурудзи від позивача та надання послуг з приймання, сушіння, очищення та зберігання на суму 849904,97 грн.

На виконання умов п. 4.2 договору, 17.10.2019 р. позивач здійснив попередню оплату послуг зернового складу з приймання, очищення, сушіння та зберігання в сумі 500000 грн. згідно рахунку № 4 від 16.10.2019 р.

Решта суми 349904,97 грн., за твердженням позивача, була зарахована заявою позивача на зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.12.2019 р., яка була отримана відповідачем 21.12.2019 р.

Як стверджує позивач, у порушення умов п. 3.5 договору, відповідач на неодноразові запити позивача не видав складську квитанцію на зерно кукурудзи, що знаходилося на зберіганні у відповідача.

Суд відзначає, що доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 3.4 та п. 8.1 договору, 18.12.2019 р. позивач передав директору відповідача заяву-вимогу від 16.12.2019 р. на відвантаження зерна кукурудзи, згідно якої позивач заявляв вимогу відповідачу щодо необхідності відвантажити із зернового складу 24.12.2019 р. 250,508 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, що знаходилося на зберіганні зернового складу, та, крім того, зазначалося про зарахування однорідних вимог в сумі 349904,97 грн. (заява на зарахування від 13.12.2019 р.) та про відсутність з дати повідомлення за цією заявою заборгованості по оплаті послуг зернового складу на дату вимоги про відвантаження 250,508 тон зерна кукурудзи.

Заява на відвантаження від 16.12.2019 р. разом із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.12.2019 р. та довіреністю на отримання зерна № 152 була надана позивачем, за його твердженням, директору відповідача, а також 18.12.2019 р. відправлена рекомендованим листом з описом вкладення на адресу відповідача (копії доказів направлення долучено до матеріалів справи). Відповідачем було отримано зазначені листи 20.12.2019 р. (заява про зарахування вимог) та 21.12.2019 р. (заява-вимога про відвантаження разом з додатками).

Як зазначає позивач, відповідач, в порушення умов п.п. 3.4 та 8.1 договору не підтвердив готовність здійснити відвантаження зерна 24.12.2019 р., не направив та не надав рахунок на оплату послуг з відвантаження (згідно умов п. 4.1 договору), відвантаження зерна кукурудзи з зернового складу не здійснив, відповіді на заяву про відвантаження не надав.

09.01.2020 р. на електронну адресу позивача надійшов лист № 1 від 09.01.2020 р., згідно до якого відповідач зазначив про те, що позивач станом на 31.10.2019 р. має заборгованість за послуги зернового складу в розмірі 349904,97 грн. та, керуючись умовами п.п. 3.7, 4.3 договору щодо свого права не відпускати поклажодавцю зерно до проведення повних розрахунків, зазначив, що заяви позивача на відвантаження зерна не підлягають виконанню та задоволенню.

Проте, 16.01.2020 р. відповідач частково виконав вимогу позивача про відвантаження зерна, у зв`язку з чим було відвантажено 115,16 т кукурудзи ДСТУ 4525:2006, що підтверджується ТТН та реєстром, копії яких долучено до матеріалів справи, а також актом надання послуг № 5 від 31.01.2020 р., виданим відповідачем та частково погодженим позивачем (погоджено послуги відвантаження та не погоджено послуги із зберігання).

Факт відвантаження зерна кукурудзи позивачеві в розмірі 115,16 т відповідачем не заперечувався.

Листом № 27 від 27.02.2020 р. позивач не погодився із підписанням вказаного акту № 5 та надав зауваження до нього, які полягали в тому, що ТОВ Агро-Регіон Борзна не погоджується з переробленими в односторонньому порядку відповідачем та виставленими позивачеві іншими актами здачі-приймання робіт та актом на доробку зерна, копії яких долучено до матеріалів справи.

З урахуванням зазначеного, позивач стверджує, що після останнього відвантаження на зберіганні у відповідача залишилося 135,348 тон зерна кукурудзи, що належить позивачу (250,508 т 115,16 т).

З матеріалів справи слідує, що згідно листа відповідача від 05.02.2020 р., він на підставі раніше наданих підписаних документів (акт на доробку від 31.10.2019 р. № 5) провів інвентаризацію та перерахував кількість зерна, що надійшла на зберігання та кількість після доробки, за результатами якої видав перероблений акт-розрахунок № 2 від 17.10.2019 р та акт-розпорядження на доробку № 7 від 17.10.2019 р.

Позивач наголошував, що за зазначеними документами відповідач вказує на прийняття від позивача на зерновий склад в період з 17.10.2019 р. по 25.10.2019 р. 3136,220 т кукурудзи, після доробки якої її залишок склав 3073,687 т. Зазначені документи та дані не були погоджені позивачем, не відповідають даним ТТН та вірним даним, зазначеним та підписаним самим відповідачем в первісному акті на доробку № 5 від 31.10.2019 р. (лист-зауваження позивача № 27 від 27.02.2020 р.).

Позивачем на адресу відповідача 18.02.2020 р. було направлено заяву від 18.02.2020 р. на проведення звірки взаєморозрахунків, згідно якої позивач просив відповідача провести звірку наявного на зберіганні зерна кукурудзи та видати складську квитанцію; провести з представниками позивача та відповідача 18.02.2020 р. огляд зерна на зерновому складі; провести звірку взаєморозрахунків за послуги зернового складу станом на 18.02.2020 р.

За твердженням позивача, відповідач 18.02.2020 р. прийняв представників позивача на території зернового складу, а також прийняв заяву на проведення звірки, прийняв акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.10.2019 р. по 18.02.2020 р. та інвентаризаційну відомість товарів на складі № 1 від 18.02.2020 р., складену позивачем, однак відмовився проводити звірку кількості зерна на складі та огляд і не видав складську квитанцію, в порушення умов п. 3.5 договору, та не підписав акти звірки взаєморозрахунків, розбіжностей у відповідній графі акту не зазначив.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

21.02.2020 р. на електронну пошту, а також рекомендованим листом відповідачу було надіслано заяву на відвантаження № 21/02, згідно якої позивач просив здійснити відвантаження 135,348 т зерна кукурудзи 25.02.2020 р., просив підтвердити готовність до відвантаження на 25.02.2020 р., виставити рахунки на відвантаження та підтвердити оплату послуг зернового складу після надання рахунків в день підтвердження готовності відвантажити зерно. Заява була отримана відповідачем по електронній пошті 21.02.2020 р. та поштою 25.02.2020 р. Проте, відповідач не надав відповіді на заяву та не здійснив відвантаження зерна позивачу.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить зобов`язати відповідача повернути позивачу 135,348 т зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зберігання.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України, за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (ч.ч. 3 та 4 ст. 294 Господарського кодексу України).

У частині 1 статті 942 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно з пунктами 10, 24 частини 1 статті 1 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні", зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання, доробку, зберігання і відвантаження зерна; складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні", зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

Зерновий склад зобов`язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

За приписами ст. 27 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні", зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна.

Згідно зі ст. 32 того ж Закону зерновий склад зобов`язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

За приписами ст. 35 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов`язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

Аналогічна норма міститься в ст. 953 Цивільного кодексу України, згідно якої зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

В силу наведеного, основним обов`язком зберігача є зобов`язання повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у даній справі в повному обсязі з огляду на таке.

Як зазначалося вище, згідно з п. 4.1 договору оплата вартості отриманих послуг проводиться впродовж 3-х банківських днів з моменту отримання поклажодавцем копій рахунків від зернового складу по електронній пошті, але в будь-якому випадку не пізніше дня отримання оригіналу такого рахунку. Згідно з п. 3.2 договору обов`язок поклажодавця провести оплату за послуги надані зерновим складом виникає відповідно до виставлених рахунків зернового складу.

З наведених положень договору зберігання слідує, що у зернового складу є обов`язок надати поклажедавцеві рахунки для оплати та, відповідно, такі рахунки є підставою для оплати, а строк оплати починається вираховуватися з дати отримання таких рахунків.

Проте, судом встановлено, що відповідач рахунків на оплату фактично наданих поклажодавцеві послуг не надавав, оскільки до матеріалів справи лише долучено рахунок на оплату № 4 від 16.10.2019 р. на суму 500000,00 грн. (авансовий платіж).

Доказів протилежного, і, зокрема, виставлення відповідачем рахунку на суму 349904,97 грн., матеріали справи не містять.

Також слід зазначити, що з моменту надіслання поклажодавцем зерновому складу листа-вимоги щодо відпуску зерна поклажодавцю, зерновий склад повинен здійснити дії щодо відпуску зерна (п.п. 3.4, 8.1 договору), а саме - підтвердити заявлену дату відпуску, надати рахунки на оплату послуг та на відвантаження, надати акти передачі робіт (послуг).

Матеріали справи свідчать про те, що сторонами був погоджений та підписаний акт здачі-приймання робіт № 9 від 01.11.2019 р. За зазначеним актом відповідач підтвердив приймання на зберігання 3327,160 т кукурудзи від позивача та надання послуг з приймання, сушіння, очищення та зберігання на суму 849904, 97 грн.

Судом встановлено, що на момент прийняття рішення частина майна, а саме - 135,348 т зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, переданого позивачем на зберігання відповідачу за договором складського зберігання № 9 від 15.10.2019 р., залишилася неповернутою (3136,708 тон (після обробки) - 2886,200 т (відвантажено в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р.) - 115,16 т (відвантажено 16.01.2020 р.)).

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на надане йому ст. 594 ЦК України та пунктами 4.1, 4,3 договору право притримання зерна кукурудзи, переданого позивачем на зберігання, з мотивів несплати останнім вартості наданих СТОВ «Заворичі» послуг складського зберігання.

Слід зазначити, що за приписами ст. 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Пунктом 4.3 укладеного між сторонами даної справи договору було встановлено, що у випадку несвоєчасного розрахунку поклажодавцем за надані зерновим складом послуги, зерновий склад має право не відвантажувати продукцію, передану на зберігання поклажодавцем, до здійснення остаточного розрахунку.

Тобто право відповідача не відвантажувати позивачеві передане останнім на зберігання зерно кукурудзи умовами договору поставлене у безпосередню залежність від несвоєчасного розрахунку за надані послуги.

Між тим, як зазначалося вище, строк оплати (і, відповідно, своєчасність розрахунків) умовами пункту 4.1 договору поставлено в залежність від надання відповідачем позивачеві рахунків.

За таких обставин, з огляду на ненастання у позивача обов`язку з оплати послуг внаслідок не виставлення відповідачем рахунків на їх оплату, в останнього не виникає право на притримання зерна згідно укладеного між сторонами договору.

З огляду на викладене, у відповідача відсутні правові підстави для утримання майна.

При цьому, судом відхиляються посилання відповідача на те, що маса зерна кукурудзи, яка є предметом позовних вимог, не відповідає обліковим даним зернового складу, а частина такої маси взагалі не є зерном кукурудзи, оскільки 62,533 т зерна являють собою побічний продукт з вмістом 78,4% битого зерна, з огляду на таке.

Відповідачем не надано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження наявності у зернового складу правових чи фактичних підстав для перегляду та переробки в односторонньому порядку у 2020 році, після надання позивачеві у жовтні-листопаді 2019 року, актів на виконання робіт та актів доробки з картками аналізу зерна, із зазначенням іншої маси прийнятого від позивача в період з 17.10.2019 р. по 25.10.2019 р. на склад зерна у бік її зменшення, а саме що після доробки залишок зерна склав 3073,687 т, в той час як за наданим позивачу актом доробки зерна від 31.10.2019 р. № 5 розрахункова маса зерна кукурудзи становила 3136,708 т.

Окрім того, судом враховано ту обставину, що відповідач на звернення позивача відмовив у проведенні огляду та звірки кількості зерна на складі, чим порушено приписи ч. 2 ст. 959 ЦК України, за якою товарний склад зобов`язаний надавати поклажодавцеві можливість оглянути товар або його зразки протягом усього часу зберігання, а якщо предметом зберігання є речі, визначені родовими ознаками, - взяти проби та вжити заходів, необхідних для забезпечення його схоронності.

Водночас, суд відзначає, що, всупереч умовам п. 3.5 договору, відповідач не видав позивачеві на вимогу останнього складську квитанцію.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо недоведеності та необґрунтованості посилань відповідача на відсутність на зерновому складі належного позивачеві зерна кукурудзи в кількості, яку позивач просить зобов`язати йому повернути.

Таким чином, оскільки відповідачем, всупереч вимог ст. 953 ЦК України та умов договору складського зберігання № 9 від 15.10.2019 р., на момент прийняття рішення не повернуто спірне майно, яке безпідставно утримується відповідачем, то вимога позивача про зобов`язання відповідача повернути прийняте на зберігання майно, а саме - 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, є правомірною та обґрунтованою, відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін, у тому числі щодо відступлення права вимоги ТОВ Агро-Регіон Козелець та зарахування зустрічних однорідних вимог, була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Регіон Борзна у повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Заворичі (07424, Київська обл., Броварський р-н, с. Заворичі, вул. Радна, буд. 16, код 32099894) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю Агро-Регіон Борзна (16441, Чернігівська обл., Борзнянський р-н, с. Оленівка, вул. Шевченко, буд. 88, код 37440879) 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зберігання.

3. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Заворичі (07424, Київська обл., Броварський р-н, с. Заворичі, вул. Радна, буд. 16, код 32099894) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Регіон Борзна (16441, Чернігівська обл., Борзнянський р-н, с. Оленівка, вул. Шевченко, буд. 88, код 37440879) 7613 (сім тисяч шістсот тринадцять) грн. 32 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 25.09.2020 р.

Суддя В.М. Бабкіна