ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2020 р. Справа №914/2070/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Матущака О.І.,

секретар судового засідання Харів М.Ю.,

явка учасників справи:

від позивача: Міла-Поляков Д.П. (адвокат ордер серія ЛВ №000048 від 10.07.2020);

від відповідача: не з`явився;

від прокуратури: Рогожнікова Н.Б. (посвідчення №047917 від 13.09.2017);

розглянув апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд» б/н від 27.03.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020, суддя: Яворський Б.І., повний текст рішення складено 11.03.2020

за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд», м. Стрий, Львівська область

до відповідача Стрийської міської ради, м. Стрий, Львівська область

за участю Прокуратури Львівської області, м. Львів

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви.

09.10.2019 до Господарського суду Львівської області звернулось Товариство з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд» (далі по тексту ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд»/орендар) з позовом до Стрийської міської ради (орендодавець) про визнання недійсним договору оренди №12 від 15.06.2017, згідно якого в оренду передано індивідуально визначене майно комунальної власності, а саме: будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2», площею 646,3 кв.м., блок санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво 24% готовності), огорожа №1, які розміщені за адресою: м. Стрий, вул. Коссака, 9 «в».

Предмет позову обґрунтовує наступними підставами: на момент укладення спірного договору Стрийська міська рада не була власником спірного майна, а саме майно перебувало під арештом на підставі ухвали Стрийського міськрайонного суду від 11.09.2009 у справі №8-16-09, внаслідок чого орендодавець не володів необхідним обсягом прав на розпорядження спірним майном; відповідачем здійснено реєстрацію права власності на майно на підставі свідоцтва про право власності без наявності відповідного судового рішення, яке в силу ч. 4 ст. 331 ЦК України (в редакції Закону №3201-IV від 15.12.2005) було необхідним документом для проведення реєстрації права власності; цільове призначення об`єкта оренди не дозволяє орендарю використовувати його згідно з метою спірного договору.

Правовими підставами позову зазначає ч. 3, 4 ст. 331 Цивільного кодексу України (в редакції Закону №3201-IV від 15.12.2005), ст.ст. 202, 203, 207, 215, 236, ч. 1 ст. 767 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 238 Господарського кодексу України, ст. 2, 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 1, ч. 3 ст. 3, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 1.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, що затверджено наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Вказане рішення місцевий господарський суд мотивував тим, що Стрийська міська рада на момент укладення спірного договору №12 від 15.06.2017 була власником об`єкта оренди, що підтверджено свідоцтвом про право власності САА №678913 від 27.12.2004, яке не визнане недійсним та ніким не скасоване. Речове право на об`єкт незавершеного будівництва за Стрийською міською радою зареєстровано 28.12.2004.

Не знайшла підтвердження в судовому засіданні та обставина, що спірний договір укладений щодо майна, яке перебувало під арештом на підставі ухвали суду, оскільки арешт втратив свою чинність у зв`язку з вирішенням спору в справі за позовом щодо якого вживались заходи забезпечення у вигляді арешту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції про відмову в позові скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

1)суд першої інстанції не врахував, що порушено порядок реєстрації права власності на спірне майно, оскільки така здійснена на підставі свідоцтва САА №678913 від 27.12.2004 про право власності, а не судового рішення, як це вимагало чинне на той момент законодавство, а тому безпідставно визнав встановленим факт права власності на спірну будівлю;

2)не враховано, що об`єкт державної реєстрації на підставі свідоцтва про право власності та об`єкт оренди не є тотожними об`єктами;

3)не дослідив, що відсутність правовстановлюючих документів свідчить про те, що право власності у відповідача на спірне майно не виникло;

4)в силу ч. 4 ст. 179 ГК України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір не відповідає типовому договору в частині істотних умов про відновлення орендованого майна та умови його повернення.

5)поза увагою суду залишився пункт 5.1 договору, яким сторони вказали на неможливість використання об`єкта оренди за призначенням до моменту його відновлення та введення в експлуатацію, що суперечить Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Узагальнені доводи та заперечення прокурора.

У відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Львівської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому зазначає, що:

1)спірне майно повернуте відповідачу 01.02.2019, будь-яких претензій щодо недійсності договору під час його дії не пред`являлись, більше того сплачувалась орендна плата;

2)матеріали справи не містять доказів визнання недійсним чи скасування свідоцтва про право власності, а тому реєстрація права власності за Стрийською міською радою є чинною;

3)погоджується з висновками суду про закінчення дії заходів забезпечення позову по іншій справі на час укладення оспорюваного договору.

В судове засідання 02.09.2020 з`явилися представник позивача та прокуратури.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд розглядає справу за його відсутності за наявними у справі доказами.

Представник апелянта (позивача) підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та прийняти нове, яким задоволити позов у повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що позовні вимоги позивача направлені на визнання недійсним договору №12 від 15.06.2012, укладеного між позивачем та відповідачем, зміст якого суперечить положенням ч. 1 ст. 767 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», та який не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка в тому числі була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент його вчинення.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання спірного договору недійсним, перш за все, необхідно надати оцінку правовій природі спірного договору.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Судами встановлено, що між Стрийською міською радою (орендодавець) та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд» (орендар) укладено договір №12 від 15.06.2017 (а.с.26-28) за п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування індивідуально визначене майно, а саме будівлю спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3 кв.м., блоку санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул. Коссака, 9 «в» у м. Стрий, що перебуває на балансі виконавчого комітету Стрийської міської ради (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку від 07.10.2016 і становить 1 965 689,00 грн.

Пунктом 1.2 цього договору сторони погодили, що майно передається в оренду з метою відновлення спортивного комплексу шляхом реконструкції для подальшого використання за призначенням.

У пунктах 3.1-3.6 договору №12 від 15.06.2017 сторони передбачили методику визначення розміру орендної плати, її розмір за перший місяць, а також порядок та строки її сплати.

Відповідно до п. 1.3 договору стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передачі й вказується в додатку до цього договору, який є невід`ємною частиною.

Згідно з пунктами 2.1-2.2 договору сторони погоджуються, що використання об`єкта оренди за призначенням є можливим лише за умови здійснення капіталовкладень в його реконструкцію. Сторони усвідомлюють, що капіталовкладення в реконструкцію об`єкта оренди виключно з метою його подальшого використання за призначенням є економічно невиправданим як для орендодавця, так і для орендаря, і погоджуються з доцільністю реалізації у відношенні об`єкта оренди комплексного будівельно-інвестиційного проекту його реконструкції з добудовою та надбудовою додаткових житлових та нежитлових площ (далі Проект).

Пунктом 2.4 договору передбачено, що реалізація проекту передбачає отримання орендодавцем закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна спортивно-оздоровчого призначення загальною площею, не меншою, аніж площа нерухомого майна, що є об`єктом оренди за цим договором.

Згідно з п. 5.3 договору відновлення об`єкта оренди здійснюється за рахунок коштів орендаря, інвестованих у реконструкцію об`єкта у рамках реалізації проекту.

Пунктами 5.4-5.5 договору передбачено, що поліпшення об`єкта як орендованого майна, здійснені в рамках реалізації проекту, визнаються власністю орендодавця. Нова річ (речі), створені орендарем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається власністю орендаря.

Цей договір укладено строком на один рік з 01.07.2017 по 30.06.2018 (п. 9.1 договору).

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності. Зазначене свідчить про те, що сторони встановили межі здійснення своїх прав та обов`язків за договором.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції Закону №1981-VIII від 23.03.2017) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний ефект.

В свою чергу, інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Згідно ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Отже, зміст інвестиційного договору складають взаємні права та обов`язки учасників інвестиційної діяльності, спрямовані на реалізацію інвестицій з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту.

Тобто отримання прибутку інвестором, яким у даному випадку є відповідач, досягається саме внаслідок володіння, користування і розпорядження об`єктами та результатами інвестицій.

Узагальнюючи вищезазначене можна дійти до висновків про те, що інвестиційний договір є різновидом господарсько-правового договору, який має специфічні предмет і мету.

Предметом такого договору є інвестиція в будь-якій не забороненій законодавством України формі. Це можуть бути передбачені законодавством форми інвестицій та інвестиційної діяльності (інноваційна діяльність, капітальні вкладення в основні фонди, корпоративна форма, лізинг, придбання не забороненого законами України рухомого та нерухомого майна, створення підприємств, що повністю належить інвестору, чи придбання останнім у власність діючого підприємства повністю, придбання майнових прав). Предметом інвестиційного договору можуть бути також дії, послуги тощо, що надаються (виконуються) учасниками інвестиційної діяльності та спрямовані на забезпечення вкладення інвестицій.

Мета інвестиційного договору це той безпосередній господарсько-правовий результат, якого намагаються досягти сторони у процесі його укладання та виконання. Інвестиційний договір спрямований на досягнення кінцевої мети інвестування - здійснення інвестицій та досягнення в результаті цього певного результату - одержання прибутку чи досягнення певного соціального ефекту.

Інвестиційні договори належать переважно до консенсуальних договорів, оскільки зазвичай укладаються у письмовій формі.

У даному випадку, за змістом спірного договору та відповідно до його умов позивач за рахунок власних коштів здійснює фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору, а саме: індивідуально визначеного майна - будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3 кв.м., блоку санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул. Коссака, 9 «в» у м. Стрий. Вказаний об`єкт по завершенню будівництва та введення в експлуатацію підлягає передачі позивачем на користь відповідача та визнається власністю останнього, натомість нова річ (речі), створені позивачем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю (п. 2.4, 5.4-5.5 договору).

З наведеного вбачається, що в даному випадку інвестиції направлені на будівництво та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3 кв.м., блоку санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул. Коссака, 9 «в» у м. Стрий, тоді як право володіти, розпоряджатися та користуватися позивачем набувається стосовно зовсім іншого об`єкту, а саме нової речі (речей), які будуть ним створені за його рахунок в рамках реалізації проекту.

Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності (стаття 9 Закону).

Інвестиційний договір, як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмету та цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», що передбачено пунктом 1 частини першої статті 1 цього Закону (в редакції Закону №768/97-ВР від 23.12.97; із змінами, внесеними згідно із Законом №3269-VI ( 3269-17 ) від 21.04.2011).

Відповідно до частину другої статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції Закону №3269-VI 3269-17 від 21.04.2011) окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об`єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Індивідуально визначене майно, яке є предметом спірного договору не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

З огляду на вищезазначене, договір, який є предметом оскарження в даній справі, за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна.

Апеляційний господарський суд не аналізує твердження апелянта на те, що в силу ч. 4 ст. 179 ГК України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» спірний договір не відповідає типовому договору в частині істотних умов про відновлення орендованого майна та умови його повернення, оскільки в позовній заяві позивач не посилався на ці обставини як на підставу позовних вимог. Зазначене узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 237 ГПК України за змістом якої при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

28.12.2004 за територіальною громадою м. Стрия в особі Стрийської міської ради на підставі свідоцтва про право власності САА №678913 від 27.12.2004 зареєстровано право комунальної власності на будівлі спорткомплексу по вул. Коссака, 9в, у м. Стрий Львівської області, що підтверджується відомостями в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 9361072 (а.с.61). Вказане свідоцтво чинне та ніким не скасоване.

Доводи апелянта про те, що об`єкт права власності, який зареєстрований за Стрийською міською радою на підставі свідоцтва, відмінний від об`єкту, що є предметом спірного договору, відхиляється апеляційним господарським судом оскільки ґрунтується на припущеннях. Порівняльний аналіз опису та характеристик об`єкта, що зареєстрований в Реєстрі речових прав на нерухоме майно та майна, що є предметом спірного договору свідчить про те, що це майно є одним і тим самим.

Окрім того такі твердження позивача не узгоджуються з іншими доводами позивача та є взаємосуперечливими.

У статті 761 ЦК України визначено суб`єктний склад осіб, які можуть виступати наймодавцями в договорі майнового найму (оренди). Це власники майна, особи, які мають майнові права, а також особи, уповноважені на укладення договору майнового найму в силу повноважень, заснованих, зокрема на законі, довіреності, установчих документах.

Отже, з`ясування обставин щодо власника предмета спірного договору мають значення для вирішення даної справи про визнання недійсним договору.

Досліджуючи питання власника майна на момент укладення спірного договору, судами встановлено, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду перебувала цивільна справа №8-16-09 за первісним позовом ТОВ СРК «Лідер» до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору від 15.04.2009 про купівлю-продаж нерухомого майна будівель спортивного комплексу в м. Стрий по вул. Коссака, 9в та за зустрічним позовом виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області до ОСОБА_1 , ТОВ СРК «Лідер» та КП «Стрийське МБТІ» про визнання недійсним договору від 15.04.2009 про купівлю-продаж нерухомого майна будівель спортивного комплексу в АДРЕСА_1 , та свідоцтва про право власності на це нерухоме майно.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.09.2009 у справі №8-16-09 (а.с.66) задоволено заяву виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про забезпечення позову та до вирішення спору по суті заборонено ОСОБА_1 та ТОВ СРК «Лідер» вчиняти будь-які дії щодо відчуження будівлі спортивного комплексу, а саме: спорткорпус «А-2», загальною площею 641,9 кв.м., басейн «Б-1», що знаходяться в АДРЕСА_1 , і належить ТОВ СРК «Лідер» на підставі договору від 15.04.2009 про купівлю-продаж, який оскаржується за зустрічним позовом.

На виконання вказаної ухвали суду, 11.09.2009 Стрийською державною нотаріальною конторою та 16.09.2009 Відділом державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за №9048812 та №9060813 відповідно.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2011 у справі №8-16-09 (а.с.67), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19.05.2011 (а.с.68-72), відмовлено у задоволенні первісного позову, однак задоволено вимоги за зустрічним позовом, визнано недійсним договір від 15.04.2009 про купівлю-продаж нерухомого майна будівель спортивного комплексу в АДРЕСА_1 та визнано недійсним право власності на це нерухоме майно, яке 03.08.2009 зареєстроване за ТОВ СРК «Лідер» згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер запису 452 в книзі 3.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2011 у справі №8-16-09 (а.с.73-74) відмовлено ТОВ СРК «Лідер» у відкритті касаційного провадження щодо перегляду рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2011 у справі №8-16-09 встановлено, що будівлі спортивного комплексу, які знаходяться в АДРЕСА_1 , вибуло з комунальної власності Стрийської міської ради на підставі договору від 13.02.2009 за умовами якого його придбав ОСОБА_1 , який, в свою чергу, відчужив його ТОВ СРК «Лідер» на підставі іншого договору купівлі-продажу від 15.04.2009. Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.09.2010, яке набрало законної сили, розірвано договір купівлі-продажу від 13.02.2009 з підстав невиконання ОСОБА_1 умов щодо оплати придбаного майна. Ці обставини зумовили визнання недійсним і похідного договору купівлі-продажу від 15.04.2009, укладеного між ОСОБА_1 (продавець) та ТОВ СРК «Лідер» (покупець).

Тобто за обставинами цивільної справи №8-16-09 порушене право власності Стрийської міської ради на будівлі спортивного комплексу, які знаходяться в АДРЕСА_1 , відновлено шляхом приведення у стан, який існував до порушення права, а тому на момент укладення договору №12 від 15.06.2017, який є предметом оскарження в даній справі, відповідач був належним титульним власником предмету цього договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з цим в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, які встановлені в цивільній справі №8-16-09 не підлягають не доказуються при розгляді даної справи, а тому спростовуються доводи апелянта про те, що відсутність правовстановлюючих документів свідчить про те, що право власності у відповідача на спірне майно не виникло.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про незаконність державної реєстрації права власності на спірне майно за Стрийською міською радою на підставі свідоцтва, яке видане без наявності відповідного судового рішення, тобто в порушення ч. 4 ст. 331 ЦК України (в редакції Закону №3201-IV від 15.12.2005), оскільки вимоги про скасування цього свідоцтва не є предметом спору в даній справі, а відтак і не входять до предмету доказування в даній справі.

Також, суд апеляційної інстанції не погоджується з твердженнями апеляційної скарги про те, що спірне майно перебувало під арештом на підставі ухвали Стрийського міськрайонного суду від 11.09.2009 у справі №8-16-09, оскільки заборона на відчуження майна вжита в інтересах Стрийської міської ради та поширюється виключно на двох особами - ОСОБА_1 та ТОВ СРК «Лідер», а тому право відповідача на розпоряджання своєю власністю не могло бути обмежене лише з формальних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив, що однією з підстав визнання недійсним договору №12 від 15.06.2017 позивач зазначає неможливість використання ним об`єкта оренди згідно мети договору (реконструкції об`єкта), оскільки відповідачем не надано відповідного дозволу.

Оскільки за умовами договору ТДВ «Стрийбуд» здійснює капіталовкладення та реконструкцію спірного майна за договором, то можливість його використання є необхідним елементом, який обумовлює зміст взаємного співробітництва, про яке домовились сторони в договорі №12 від 15.06.2017. Натомість неможливість використання цього майна позбавляє первинну мету та сенс самого договору (предмет договору стає неактуальним).

Відповідно до пунктів 2.3 договору реалізація проекту в частині оформлення прав землекористування, отримання необхідних дозволів, експертиз та погоджень, у тому числі від орендодавця, здійснюється орендарем в порядку, передбаченому чинним законодавством та нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 6.2.3 договору орендар має право виступати в статусі замовника будівництва по проекту перед органами державної влади, місцевого самоврядування та третіми особами в усіх питаннях, що стосуються реалізації проекту.

Пунктами 6.3.2-6.3.5 договору орендодавець зобов`язується: надати орендареві згоду на здійснення поліпшень об`єкта оренди; сприяти орендареві у реалізації проекту; надати орендареві можливість оформлення необхідних для реалізації проекту права землекористування; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватись об`єктом оренди на умовах цього договору.

Зміст наведених умов спростовує неможливість використання позивачем об`єкта оренди, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильно встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його висновки, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Заперечення прокурора узгоджуються з наявними доказами по справі, а тому враховуються судом апеляційної інстанції.

Вищевикладена кваліфікація оспорюваного договору наведена апеляційним судом в мотивувальній частині, не змінює правильних висновків суду першої інстанції і не тягне за собою зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 129 ГПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 2 904,00 грн., який сплачений згідно з квитанцією про сплату за № 29207 від 27.03.2020.

Керуючись ст. ст. 129, 252, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд» б/н від 27.03.2020 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/2070/19 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 2904,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

О.І. Матущак

Повний текст постанови складено 14.09.2020.