ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р. Справа№ 910/8812/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання: Яценко І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Антофій М.О. - довіреність б/н від 01.06.20

від відповідача 1: Васіна І.О. - довіреність №201/2/22-20 від 11.01.20

від відповідача 2: не з`явився,

від відповідача 3: не з`явився,

від третьої особи: не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", м. Полтава

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 (повний текст складено 15.11.2019)

у справі № 910/8812/18 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", м. Полтава

до 1. Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ

2. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, м. Київ

3. Державної казначейської служби України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава

про стягнення 965 384,74 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У липні 2018 року Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі - КП "Полтававодоканал", позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ ДВС МЮУ, відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - ГУ ДКСУ у м. Києві, відповідач 2), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України, відповідач 3), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (далі - ПАТ "Полтаваобленерго", третя особа) про стягнення 965 384,74 грн шкоди, завданої незаконними діями Відділу ДВС МЮУ, які полягали в поновленні виконавчого провадження № 54128661 та списанні з рахунків підприємства зазначеної суми коштів в період перебування його в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державним виконавцем було незаконно, всупереч положенням Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", списано з рахунку КП "Полтававодоканал" грошові кошти в сумі 965 384,74 грн в межах виконавчого провадження № 54128661 при виконанні наказу Господарського суду Полтавської області у справі №917/1353/16. За твердженнями позивача, протиправність дій органу державної влади підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.05.2018 у справі № 917/1353/16, винесеній за наслідками розгляду скарги на дії державного виконавця.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Справа розглядалася неодноразово.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі №910/8812/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що постановою Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №917/1353/16 визнано неправомірними дії Відділу ДВС МЮУ щодо винесення постанови від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №54128661, що свідчить про безпідставне стягнення Відділом ДВС МЮУ виконавчого збору та боргу за судовим рішенням ухваленим у справі №917/1353/16. Отже для захисту порушених прав позивача необхідно застосувати положення ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що грошові кошти (основний борг), які отримані іншою особою, мають бути стягнуті саме з неї як безпідставно отримані.

Стягнутий з позивача у виконавчому провадженні №54128661 виконавчий збір, сума якого включена позивачем до складу заподіяної йому майнової шкоди, за висновком суду першої інстанції підлягає поверненню позивачу у відповідності до вимог Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року № 226 (у редакції наказу Державного казначейства України від 29 травня 2008 року № 181), територіальним органом Державної казначейської служби України, до якого позивачу потрібно звернутися з відповідним поданням і заявою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, КП "Полтававодоканал" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив та дослідив докази, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Так, за твердженням позивача, судом першої інстанції не враховано, що предметом позову у даній справі є стягнення шкоди, завданої незаконними діями працівників Відділу ДВС МЮУ, тому до вказаних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. ст. 22, 1166, 1173 ЦК України, на які суд уваги не звернув, а в обґрунтування відмови у задоволенні позову послався на приписи ст. 1212 ЦК України та висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. Втім, на думку позивача, вірним є правовий висновок, наведений в Окремій думці суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н.П., Прокопенко О. Б., Ситнік О.М. від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. Позивач вважає, що спірні правовідносини між сторонами спору не є такими, що виникають із безпідставного збереження майна та врегульованими ст. 1212 ЦК України, оскільки вони виникли в результаті неправомірних дій органу виконавчої служби (встановленими, до речі, судовим рішенням), тобто цивільного делікту. Позивач наполягає в апеляційній скарзі на тому, що належним способом захисту його порушеного права є подання позову про стягнення шкоди, а не повернення коштів. Наведена позиція, на його думку, підтверджується судовою практикою Верховного Суду, зокрема постановами від 17.10.2018 у справі №910/2575/17, від 08.07.2019 у справі № 908/156/18.

Крім того позивач вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи не досліджено належним чином та не прийнято до уваги положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016 (далі - Закон №1730-VIII), яким законодавець передбачив можливість суттєвого покращення фінансово-економічного стану підприємств централізованого водопостачання та водовідведення шляхом: зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями про стягнення з них заборгованості, заборони стягнення виконавчого збору, зняття та неможливості накладення арешту на їх майно та грошові кошти на рахунках, списання (реструктуризацію) їх боргів тощо.

Також позивач в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не вірно вирішено питання щодо підстав стягнення виконавчого збору, включеного до загальної суми позовних вимог, та визнано, що позивачу необхідно звернутися до територіального органу Державної казначейської служби, враховуючи положення Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10.12.2002 № 226 (у редакції наказу від 29.05.2008). При цьому судом не враховано, що зазначений Порядок втратив чинність згідно наказу Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, а за нормою п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону №1730-VIII встановлено імперативний та прямий припис щодо заборони стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню за цим Законом.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/8812/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді (судді доповідача) ОСОБА_1., суддів Мартюк А.І. та Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2020 відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з відпусткою судді Дідиченко М.А. справу №910/8812/18 передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді (судді доповідача) ОСОБА_1., суддів Мартюк А.І. та Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 розгляд апеляційної скарги КП "Полтававодоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі № 910/8812/18 призначено на 12.05.2020 на 14:40.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09.04.2020 суддю Північного апеляційного господарського суду ОСОБА_1 звільнено у відставку.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2020, справу №910/8812/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А., суддів Козир Т.П. та Коробенка Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 вищезаначеною колегією суддів апеляційну скаргу КП "Полтававодоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі № 910/8812/18 прийнято до свого провадження, справу призначено до розгляду на 09.07.2020 о 15 год 20 хв.

Ухвалою від 09.07.2020 Північний апеляційний господарський суд розгляд апеляційної скарги КП "Полтававодоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі №910/8812/18 відклав на 17.09.2020 о 15год 20хв.

Явка представників сторін.

У судовому засіданні 17.09.2020 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 17.09.2020 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційний господарський суд відмовити в задоволені апеляційної скарги, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представники відповідачів 2, 3 та третьої особи у судове засідання 17.09.2020 не з`явились, про поважність причин нез`явлення апеляційний господарський суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

За приписами ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989).

Оскільки явка представників відповідача 2, 3 та третіх осіб в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників відповідача 2, 3 та третьої особи.

Позиції учасників справи.

20.01.2020 через відділ документального забезпечення діяльності Північного апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити його без змін, відмовивши позивачу у задоволенні поданої ним апеляційної скарги.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.11.2016 у справі № 917/1353/16 стягнуто з КП "Полтававодоканал" на користь ПАТ "Полтаваобленерго" 47 067 441,55 грн заборгованості за використану активну електричну енергію, 95 812,18 грн заборгованості за перетоки реактивної електроенергії, 3 979 693,06 грн пені за несвоєчасну оплату активної електричної енергії, 49 346 599,57 грн інфляційних втрат за несвоєчасну оплату активної електричної енергії, 280 778,48 грн інфляційних втрат за несвоєчасну оплату за перетоки реактивної електроенергії, 5 886 102,37 грн - 3% річних нарахованих на суму заборгованості за споживання активної електричної енергії, 31 072,26 грн - 3% річних нарахованих за несвоєчасну оплату за перетоки реактивної електроенергії, 206 700,00 грн витрат зі сплати судового збору (з урахуванням ухвали від 02.12.2016 про виправлення описки в рішенні).

Вказане рішення суду змінено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.01.2017, відповідно до якого стягнуто з КП "Полтававодоканал" на користь ПАТ "Полтаваобленерго" 3 797 693,06 грн пені за несвоєчасну оплату активної електричної енергії. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою державного виконавця Відділу ДВС МЮУ від 13.06.2017 відкрито виконавче провадження №54128661 із виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 10.02.2017 у справі № 917/1353/16. Стягнуто з боржника 10 671 219,94 грн виконавчого збору.

25.09.2017 постановою заступника начальника Відділу ДВС МЮУ зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 10.02.2017 у справі № 917/1353/16 у зв`язку із тим, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.06.2017 №142 КП "Полтававодоканал" включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

08.12.2017 за наслідками розгляду заяви стягувача від 28.11.2017 про продовження виконання рішення суду заступником начальника Відділу ДВС МЮУ винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 917/1353/16 визнано неправомірними дії Відділу ДВС МЮУ щодо винесення постанови від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням №54128661, визнано незаконною та скасовано постанову Відділу ДВС МЮУ від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням №54128661.

За твердженням позивача, протягом періоду, в який виконавчі дії були неправомірно поновлені, на підставі платіжних вимог Міністерства юстиції України від 03.03.2018 №1/7 та від 14.05.2018 №1/7 із рахунка підприємства були списані грошові кошти на загальну суму 965 384,74 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунка позивача у Публічному акціонерному товаристві "Кредобанк" від 19.03.2018 (957 156,18 грн) та від 21.05.2018 (8 228,56 грн).

Відповідач 1 у відзиві на позов зазначає, що відповідно до розпоряджень № 541128661/17 від 22.03.2018 та №54128661/7 від 30.05.2018 грошові кошти, які надійшли 19.03.2018 та 02.04.2018 були перераховані на користь стягувача та державного бюджету, а саме: 861 736,26 грн та 16 078,52 грн. на користь ПАТ "Полтаваобленерго"; 95 748,47 грн та 1 786,50 грн як виконавчий збір.

За доводами позивача спір у даній справі виник внаслідок незаконних дій органу державної влади, якими КП "Полтававодоканал" було заподіяно майнову шкоду у розмірі неправомірно стягнутої суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у даній справі в задоволенні позовних вимог КП "Полтававодоканал" до відповідачів про стягнення 965 384,74 грн відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 у справі №910/8812/18 апеляційну скаргу КП "Полтававодоканал" залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/8812/19 залишено без змін.

Судові рішення мотивовані посиланнями на те, що грошові кошти в сумі 965 384,74грн були списані з рахунку КП "Полтававодоканал" на підставі платіжних вимог Міністерства юстиції України не на виконання постанови державного виконавця про поновлення виконавчого провадження від 08.12.2017 №54128661, яку Верховним Судом визнано незаконною, а на виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 24.11.2016 у справі №917/1353/16, яке набрало законної сили, тому дії державного виконавця, який вживав заходів для виконання рішення суду, яке набрало законної сили, не можуть розцінюватись як такі, що призвели до заподіяння майнової шкоди позивачу.

Також суди зазначили, що зважаючи на скасування постанови державного виконавця від 08.12.2017 про поновлення виконавчого провадження №54128661, спірні грошові кошти були стягнуті з боржника на користь стягувача передчасно, однак не протиправно, оскільки, рішення Господарського суду Полтавської області від 24.11.2016 у справі № 917/1353/16 є законною підставою стягнення цих коштів.

Постановою Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №910/8812/18 касаційну скаргу КП "Полтававодоканал" задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 10.10.2018 у справі №910/8812/18 скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Суд касаційної інстанції зазначив, оскільки факт неправомірності дій державного виконавця на час розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди вже встановлений судовим рішенням у справі №917/1353/16, і в цій частині воно має преюдиційне значення, тому стягнення Відділом ДВС МЮУ 965 384,74грн боргу та виконавчого збору є безпідставним, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосовуванню ст. 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 18.04.2019 вказано, що судами не враховано, що позивачем не було розділено суми боргу та виконавчого збору, а також те, що сума основного боргу була безпідставно стягнута Відділом ДВС МЮУ саме на користь стягувача, тому Відділ ДВС МЮУ не є зобов`язаною стороною у цій частині спірних правовідносин.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові з підстав відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями Відділу ДВС МЮУ і шкодою та недоведенням КП "Полтававодоканал" завдання йому шкоди, є такими, що не відповідають вимогам ст. 1212 ЦК України та постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами нового розгляду даної справи судом першої інстанції винесено рішення від 08.11.2019 про відмову у задоволенні позову повністю. Зазначене рішення є предметом апеляційного оскарження у даному провадженні.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 18.04.2019 у даній справі, якою скасовані попередні судові рішення судів першої та апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції констатував, що постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 917/1353/16 визнано неправомірними дії Відділу ДВС МЮУ щодо винесення постанови від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням №54128661, визнано незаконною та скасовано постанову Відділу ДВС МЮУ від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням №54128661.

Отже, факт неправомірності дій відповідача 1 на час розгляду господарським судом спору у даній справі вже був встановлений судовим рішенням у справі №917/1353/16, і в цій частині воно має преюдиційне значення відповідно до вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Зазначене за висновком Верховного Суду (який є обов`язковим для суду апеляційної інстанції), свідчить про безпідставне стягнення Відділом ДВС МЮУ 965 384,74 грн боргу та виконавчого збору, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.

При цьому Верховний Суд у постанові від 18.04.2019 у даній справі застосовував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.06.2018 у справі 910/23967/16, яка є подібною за фактичними обставинами та правовою кваліфікацією.

За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до вимог ГПК України господарські суди розглядають справи за позовами юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі лише посилання позивача на певну норму закону) позову.

Згідно з положеннями ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних і фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не суперечить закону.

На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Беручи до уваги правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, а також обов`язкові для суду апеляційної інстанції висновки Верховного Суду, вказані в постанові від 18.04.2019 у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає необхідним застосування до спірних правовідносин сторін норми ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідачів, є сумою, яка безпідставно стягнута під час примусового виконання судового рішення у справі №917/1353/16, то відповідно ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України, як помилково стверджує позивач.

Як убачається з матеріалів справи, списані 19.03.2018 та 21.05.2018 з розрахункових рахунків позивача кошти відповідно в сумах 957 156,18 грн та 8228,56 грн відповідачем 1 на підставі розпоряджень №541128661/17 від 22.03.2018 та №54128661/7 від 30.05.2018 були перераховані на користь стягувача та державного бюджету. Так, за твердженням відповідача 1, на користь ПАТ "Полтаваобленерго" перераховано 861 736,26 грн та 16 078,52 грн, а виконавчий збір відповідно в сумах 95 748,47 грн та 1 786,50 грн - до державного бюджету.

Зазначене свідчить, що Відділ ДВС МЮУ (відповідач 1) не є набувачем безпідставно списаної суми основного боргу, а тому не може бути зобов`язаною стороною у цій частині спірних правовідносин. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18.04.2019 у даній справі.

Визначення відповідачів у справі, до яких звернено позов, є правом позивача, відповідно до норм процесуального законодавства господарським судом суб`єктний склад відповідачів без заяви позивача змінений бути не може.

Оскільки відповідачем у даній справі в частині вимог про стягнення основного боргу має бути стягувач - ПАТ "Полтаваобленерго", який позивачем таким не визначено, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що заявлені КП "Полтававодоканал" в цій частині вимоги до неналежного (неналежних) відповідача (відповідачів) задоволенню не підлягають.

Участь у даній справі ПАТ "Полтаваобленерго" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, не змінює вказаного висновку суду апеляційної інстанції, оскільки за приписами ст. 45 ГПК України пред`явлено позовну вимогу може бути лише стороні спору - відповідачу.

З приводу вимог позивача щодо стягнення іншої частини грошових коштів, які перераховані відповідачем 1 до державного бюджету як виконавчий збір, слід зазначити, що відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий збір - це збір, який справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні виконавчого збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають поверненню саме з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/14182 (далі - Порядок, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Положеннями п. 5 вказаного Порядку визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджетів платежів здійснюється відповідними органами Казначейства з відповідних рахунків, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, у межах поточних надходжень за день.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, які було помилково або надмірно зараховано до бюджету, за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, яким у цьому випадку виступає Державна виконавча служба України.

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою, тому у разі, коли орган, що контролює справляння надходжень бюджету, в установлений законом строк не надає відповідний висновок (подання) органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Позивачем не надано господарському суду доказів звернення до Відділу ДВС МЮУ, як до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, за поверненням безпідставно стягнутого виконавчого збору у відповідності до вищезазначених норм Порядку з метою отримання подання (висновку).

Поряд з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що позивачем не розділено та чітко не визначено із загальної суми заявлених позовних вимог суму боргу та виконавчого збору, на що звертав свою увагу Верховний Суд у постанові від 18.04.2019 у даній справі при направленні цієї справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем до стягнення з відповідачів заявлено суму в розмірі 965 384,74 грн, за відомостями відповідача 1, наведеними у відзиві на позов, ним розподілені списані з рахунків позивача кошти шляхом перерахування стягувачу в розмірі 877 814,78 грн (861 736,26+16 078,52) та до державного бюджету 97 534,97 грн (95 748,47+1 786,50), що в загальній сумі складає 975 349,75 грн.

Відповідно до вимог ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зважаючи на викладене, заявлені позивачем до стягнення кошти, які були списані з його рахунків відповідачем 1 і в подальшому перераховані до державного бюджету як виконавчий збір також задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що положення п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", якими передбачена заборона на стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону №1730-VIII, не впливає на зазначений висновок, з огляду на те, що позивачем:

- не надано доказів та не доведено дотримання ним вимог Порядку, оскільки своїм правом на звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (виконавчого збору) з державного бюджету позивач має скористатись у разі, коли орган, що контролює справляння надходжень бюджету в установлений строк не надасть відповідного подання;

- не здійснено розподіл заявленої суми на основний борг і виконавчий збір при наявності в матеріалах справи відомостей, які унеможливлюють визначення судом розміру заявленого основного боргу, зобов`язаною стороною за яким є стягувач, і розміру виконавчого збору (за інформацією відповідача розмір їх в загальній сумі перевищує заявлену до стягнення позивачем суму). Позивачем не виконано вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.04.2019 у цій справі, а відповідно до норм процесуального права розпорядження своїми правами щодо предмета спору належить виключно позивачу.

Водночас апеляційний господарський суд погоджується з твердженнями позивача в апеляційній скарзі стосовно того, що судом першої інстанції не вірно застосовано до спірних правовідносин Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Державного казначейства України від 10.12.2002 № 226 (у редакції наказу від 29.05.2008), оскільки зазначений Порядок втратив чинність відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787.

Проте зазначене не призвело до ухвалення неправильного рішення по суті, а тому рішення суду першої інстанції слід змінити в його мотивувальній частині, залишивши без змін резолютивну частину.

З огляду на викладене, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, враховуються апеляційним господарським судом, отже апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За таких обставин решту аргументів позивача апеляційний господарський суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до змісту п.2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.

За змістом ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень ч.4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки встановлена під час апеляційного провадження невідповідність висновків суду першої інстанції не призвела до прийняття невірного по суті рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного у даній справі рішення суду першої інстанції, виклавши її в редакції цієї постанови.

Судові витрати.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції не змінено рішення суду першої інстанції в частині остаточного їх висновку по суті позовних вимог, тому розподіл судових витрат за розгляд позову відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України не здійснюється, а витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної інстанції покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі №910/8812/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі №910/8812/18 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В іншій частині рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

4. Матеріали справи №910/8812/18 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 28.09.2020.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

Т.П. Козир