ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020м. ДніпроСправа № 904/2141/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Чернявської Е.О.

та представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (с.Подвірки, Дергачівського району, Харківської області)

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (м. Павлоград, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т від 20.03.2019 у загальному розмірі 348 760 грн. 15 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.08.2020)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т від 20.03.2019 у загальному розмірі 589 503 грн. 24 коп.

Ціна позову, на момент звернення з ним до суду, складалась з наступних сум:

- 557 330 грн. 58 коп. - основний борг;

- 27 916 грн. 53 коп. - пеня.

- 4 256 грн. 13 коп. - 3 % річних.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 842 грн. 45 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т від 20.03.2019 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений 10.10.2019 товар на загальну суму 557 330 грн. 58 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 6.8. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 14.01.2020 по 15.04.2020 в сумі 27 916 грн. 53 коп., а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період з 14.01.2020 по 15.04.2020 у сумі 4 256 грн. 13 коп.

Ухвалою суду від 23.03.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх. суду №20599/20 від 13.05.2020), в якій він просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т від 20.03.2019 в загальному розмірі 594 024 грн. 34 коп., яка складається з наступних сум:

- 557 330 грн. 58 коп. - основний борг ;

- 27 866 грн. 53 коп. - пеня;

- 3 893 грн. 48 коп. - інфляційні втрати ;

- 4 933 грн. 75 коп. - 3% річних.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 8 910 грн. 38 коп. Як вказав позивач, на підставі пункту 6.8. договору він нарахував пеню за загальний період прострочення з 14.01.2020 по 30.04.2020, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України - нарахував 3% річних та інфляційні втрати за загальний період прострочення з 14.01.2020 по 30.04.2020, у зв`язку з чим ціна позову, фактично, збільшилась.

Оскільки заява позивача про збільшення розміру позовних вимог була подана позивачем з додержанням вимог статті 46 Господарського процесуального кодексу України, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, оплачена судовим збором у встановленому порядку та розмірі, судом вказана заява була прийнята до розгляду.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду №21286/20 від 18.05.2020), в якому він просив суд продовжити відповідачу строк для надання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та надання відзиву на позовну заяву на строк протягом 15 днів з дати завершення обмежувальних карантинних заходів у країні.

Від позивача через систему "Електронний суд" 27.05.2020 надійшла заява про вступ у справу як представника ОСОБА_1 .

Від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх. суду №24475/20 від 04.06.2020), в якій він просить суд зменшити суму основного боргу до 307 330 грн. 58 коп., у зв`язку із частковою оплатою основного боргу відповідачем, а саме: відповідач платіжним дорученням № 1579887 від 29.05.2020 частково оплатив заборгованість за товар, поставлений за видатковою накладною № 11522 від 10.10.2019, у розмірі 250 000 грн. 00 коп. На підставі пункту 6.8. договору позивач перерахував пеню за загальний період прострочення з 14.01.2020 по 31.05.2020 у розмірі 27 866 грн. 53 коп., а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував 3% річних у розмірі 6 308 грн. 93 коп. та інфляційні втрати за загальний період прострочення з 14.01.2020 по 31.05.2020 у сумі 7 254 грн. 11 коп. з врахуванням часткової оплати суми основного боргу. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 231 грн. 40 коп.

Отже, ціна позову станом на 04.06.2020 становить 348 760 грн. 15 коп., та складається з наступних сум:

- 307 330 грн. 58 коп. - основний борг;

- 27 866 грн. 53 коп. - пені;

- 7 254 грн. 11 коп. - інфляційні втрати;

- 6 308 грн. 93 коп. - 3% річних.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 28021/20 від 24.06.2020), в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне:

- відповідно до видаткової накладної № 11522 від 10.10.2019 товар було поставлено 10.10.2019, отже, постачальником були порушені умови договору, а відтак йому нараховуються штраф - 742 грн. 10 коп. та пеня 1 365 грн. 47 коп. згідно з надісланим постачальнику розрахунком штрафних санкцій;

- у встановлений пунктом 5.6. договору строк позивач не сплатив нараховані штрафні санкції;

- пунктом 5.8. договору визначено, що зобов`язання постачальника забезпечуються оперативно-господарською санкцією. Під оперативно-господарською санкцією розуміється право покупця отримати суму нарахованих штрафних санкцій із сум які підлягають виплаті постачальнику. Оперативно-господарська санкція застосовується до постачальника після того, як він не сплатив направлений йому розрахунок штрафних санкцій;

- у зв`язку з несплатою позивачем штрафних санкцій в сумі 2 107 грн. 58 коп., відповідач повідомив позивача про застосування до позивача оперативно-господарської санкції;

- таким чином, сума основного боргу який визначено позивачем у позовній заяві, зменшилась на 2 107 грн. 58 коп., а відтак і позовні вимоги підлягають зменшенню відносно основного боргу.

Від відповідача надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (вх. суду № 28023/20 від 24.06.2020), в якій він просить суд постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, посилаючись на складність справи та на необхідність надання додаткових доказів щодо зменшення розміру основного боргу на розмір застосованих до позивача оперативно-господарських санкцій.

Ухвалою суду від 26.06.2020 вирішено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочати розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі та справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 23.07.2020.

Від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. суду № 29536/20 від 02.07.2020), у якій позивач просить суд не приймати до уваги заперечення відповідача щодо застосування до позивача оперативно-господарської діяльності, посилаючись на наступне:

- відповідач мав реалізувати своє право на отримання штрафних санкцій за рахунок суми, що підлягає сплаті позивачу/постачальнику за поставлений товар, тобто з урахуванням сум штрафних санкцій в оплату товару у позапретензійний та позасудовий спосіб з дотриманням строків на оплату товару;

- пунктом 5.8. укладеного між сторонами договору передбачено застосування оперативно-господарської санкції, яка не входить до переліку частини 1 статті 236 Господарського кодексу України, а саме: під оперативно-господарською санкцією розуміється право покупця отримати суму нарахованих штрафних санкцій, спричинених невиконанням договору та збитків із сум, що підлягають сплаті постачальнику;

- в цьому випадку і порядок застосування, і зміст оперативно-господарської санкції визначений сторонами у спірному договорі та за його змістом під оперативно-господарської санкцією розуміється право покупця отримати суму нарахованих штрафних санкцій. Тобто, в цих конкретних правовідносинах сторін договору, нерозривно пов`язана із штрафними санкціями, передбаченими пунктом 5.6. договору, та має похідний характер;

- у спірних правовідносинах саме 13.01.2020 (кінцева дата оплати за товар поставлений за спірною видатковою накладною) є граничною датою реалізації права відповідача застосувати оперативно-господарської санкції, шляхом отримання суми нарахованих штрафних санкцій, завданих невиконанням договору і збитків з сум, які підлягають виплаті постачальнику;

- виходячи із основних засад цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність, такий строк повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції має бути розумним, і відповідне повідомлення мало бути здійснено до звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за поставлену продукцію;

- матеріалами справи підтверджено, що повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції направлено позивачу 05.06.2020, а отримано позивачем - 11.06.2020, тоді як позивач направив позовну заяву до суду - 16.04.2020, тобто відповідачем не дотримано основних засад цивільного законодавства;

- зазначені чинники фактично виключають можливість застосування оперативно-господарських санкцій як ефективного способу впливу на порушника зобов`язання після того, як воно вже фактично виконано, а відносини між сторонами за спірною специфікацією - припиненими;

- відповідач не скористався правом подання зустрічного позову про стягнення нарахованих штрафів.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 31972/20 від 15.07.2020), в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає аргументи, які раніше були ним викладену у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 24.06.2020.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 33066/20 від 21.07.2020), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи, зокрема:

- клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату, з посиланням на запровадженні карантинні заходи;

- письмові пояснення, в яких він зазначає, що станом на 20.07.2020 сума основного боргу у залишковій сумі 307 330 грн. 58 коп. повністю погашена відповідачем, що підтверджується платіжними дорученнями: № 1579887 від 29.05.2020 на суму 250 000 грн. 00 коп. та № 1593099 від 12.06.2020 на суму 307 330 грн. 58 коп., а позовні вимоги складаються з наступних сум:

- 27 866 грн. 53 коп. - пеня;

- 7 254 грн. 11 коп. - інфляційні втрати;

- 6 308 грн. 93 коп. - 3% річних;

- також, позивачем було додано відповідь на відзив, в якій позивач наводить аргументи, раніше викладені у відповіді на відзив на позову заяву від 02.07.2020.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду №33089/20 від 22.07.2020), в якому він просив суд відкласти підготовче засідання на іншу дату, у зв`язку з карантинними заходами, а також можливістю мирного врегулювання спору.

Представники позивача та відповідача у підготовче засідання 23.07.2020 не з`явилися, при цьому, судом врахована наявність клопотань позивача та відповідача про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом.

Судом також зауважено, що станом на 23.07.2020 в матеріалах справи відсутні заперечення на відповідь, а строк для її надання відповідачем станом на 23.07.2020 не закінчився.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 23.07.2020 підготовче засідання було відкладен на 05.08.2020.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшла заява (вх. суду № 34442/20 від 29.07.2020), в якій він просив суд забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 05.08.2020 в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку EasyCon.

Ухвалою суду від 30.07.2020 вказане клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (з використанням системи "EаsyCon") було задоволено.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду №34827/20 від 31.07.2020), в якому він просив суд зменшити розмір неустойки заявленої до стягнення позивачем, посилаючись на наступне:

- з боку позивача мали місце порушення умов договору, відносно строків поставки продукції; ці обставини надали право відповідачу застосувати до позивача оперативно-господарську санкцію, про це відповідач детально зазначив у відзиві на позовну заву та надав відповідні документи;

- відповідач, не чекаючи винесення рішення суду, сплатив позивачу суму заборгованості;

- підприємство відповідача видобуває вугілля, яке в подальшому на ТЕСах перетворюється на електроенергію;

- наразі продовжує тривати найбільша криза в енергетиці за всю новітню українську історію. Українська промисловість - найбільший споживач електроенергії, значно скоротив споживання. Також напередодні холодного сезону було накопичено велику кількість вугільних запасів, які так і не використовувались, бо за даними Укргідрометцентру, метрологічна зима цього річ була найтеплішою за 140 років спостережень;

- погіршило ситуацію ще й те, що Україна відновлювала імпорт електроенергії з Росії та Білорусі через вже загальновідому "поправку Геруса". Це ще більше дестабілізувало ринок, адже можливостей реалізувати вироблену українськими електростанціями енергію стало ще менше;

- як наслідок, виробництво електроенергії на теплоелектроцентралях і теплоелектростанціях, які, крім електрики, забезпечують виробництво тепла, скоротилось. Станом на початок травня в Україні не працювали майже всі вугільні підприємства. У простій було відправлено тисячі робітників, не обминуло це і підприємство відповідача, яке знаходилось у простої;

- на думку відповідача те, що він не чекаючи рішення суду розрахувався з позивачем, а також те, що і з боку позивача мали місце порушення умов договору, та те, що як були так і до сих пір тривають наслідки енергетичної кризи, все це має істотне значення.

У підготовче засідання 05.08.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Встановлений Господарським процесуальним кодексом шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження у даній справі закінчувався 25.08.2020, та з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, а також для належної підготовки справи для розгляду по суті, суд вважав за необхідне продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

Так, ухвалою суду від 05.08.2020 строк проведення підготовчого провадження було продовжено на 30 днів, а саме: по 24.09.2020 включно та відкладено підготовче засідання на 09.09.2020.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 36662/20 від 11.08.2020), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи докази сплати основного боргу, а саме: оригінали платіжних доручень на суму 250 000 грн. 00 коп. та на суму 307 330 грн. 58 коп.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 41410/20 від 08.09.2020), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи:

- клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності представника позивача, в якому він просить провести підготовче засідання за відсутності представника позивача та взяти до уваги заперечення позивача щодо зменшення розміру неустойки;

- виписки по рахунку за 29.05.2020 та за 12.06.2020;

- пояснення, в яких він заперечує проти задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, посилаючись на те, що: 1) доводи відповідача про допущене позивачем порушення строків поставки не є предметом розгляду у даній справі, оскільки з відповідним зустрічним позовом відповідач у даній справі не звертався; 2) добровільне погашення основного боргу відповідач здійснив із істотним простроченням, та з будь-якими пропозиціями до позивача з приводу досудового врегулювання спору не звертався; 3) наявність кризи також не є підставою для зменшення пені, оскільки підприємство позивача також потерпає від економічної кризи, а несвоєчасна оплата товару з боку відповідача негативно вплинула на господарську діяльність підприємства.

У підготовче засідання 09.09.2020 представники позивача та відповідача не з`явилися, при цьому судом враховано наявність заяви позивача про проведення підготовчого засідання за відсутності його представника, яке було задоволено судом.

Відповідач причин неявки у судове засідання його представника суду не повідомив; про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судом належним чином, що підтверджується участю його представника у судовому засіданні 05.08.2020 та розпискою (а.с.204).

Судом було відзначено, що встановлений Господарським процесуальним кодексом шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження, закінчився 25.08.2020, та з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України (зокрема, подання до суду додаткових доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень), та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, а також для належної підготовки справи для розгляду по суті, ухвалою суду від 05.08.2020 строк проведення підготовчого провадження було продовжено на 30 днів по 24.09.2020 включно. Суд вважав, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Суд прийшов до висновку, що відповідач не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні його представника та вважав можливим провести підготовче засідання за відсутності представника відповідача, з огляду на те, що:

- останній повідомлені про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- відповідач не повідомив про причини неявки його представника, отже, з урахуванням положень пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу за відсутності такого учасника;

- в даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 183 та 202 Господарського процесуального кодексу України, були відсутні.

Відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, судом були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті; у зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження, суд вважав за можливе закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті.

У зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження, ухвалою суду від 09.09.2020 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 24.09.2020.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 43756/20 від 21.09.20200, в якому він просив суд провести судове засідання за відсутності представника позивача та взяти до уваги заперечення позивача щодо зменшення розміру неустойки.

У судове засідання 24.09.2020 представники позивача та відповідача не з`явилися, при цьому, судом враховано наявність клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено судом.

Відповідач причин неявки у судове засідання 24.09.2020 його представника суду не повідомив; про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судом належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення № 063 (№419), з якого вбачається, що ухвалу суду він отримав 14.09.2020, отже завчасно.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні його представника та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, оскільки:

- останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- неявка в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України) є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника (учасників) справи.

Крім того, матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Більше того, у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договорів поставки, строк дії договорів, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 20.03.2020 між Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т (далі - договір, а.с.15-27), відповідно до умов якого в порядку та на умовах передбачених договором, постачальник зобов`язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід`ємними частинами договору. Покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію згідно з умовами даного договору (пункти 1.1. та 1.2. договору).

У пункті 8.1. договору сторони визначили, що договір може бути скріплений печатками сторін, вступає в силу з дати його підписання повноважними представниками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов`язань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2019 включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов`язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по своїм якісним показникам, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Відповідно до пункту 4.2. договору, умови поставки продукції DDP, згідно "Інкотермс -2010", з урахуванням умов та застережень, що містяться у даному договорі та/або відповідних специфікаціях до договору. Узгоджене місце призначення поставки вказується сторонами у відповідних специфікаціях до договору, постачальник несе всі витрати, пов`язані з поставкою продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки. У випадку, коли сторонами у специфікаціях обумовлюються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, узгодженими сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід`ємною частиною договору. У випадку відхилення кількості фактично поставленої продукції від визначеної до поставки кількості, загальна ціна договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції із розрахунку її ціни, вказаної у відповідних специфікаціях до договору. У будь-якому випадку, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати суму еквівалентну 5 000 000 грн. 00 коп. без ПДВ на дату укладення договору. Сума договору можу бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупцем.

Ціна за поставлену постачальником продукцію встановлюється сторонами у відповідних специфікаціях до договору (пункт 5.2. договору).

У відповідності до вказаних умов, сторонами було підписано специфікацію від 24.09.2019 до договору, в якій вони узгодили найменування продукції, її кількість, ціну, загальну вартість та строк поставки; загальна вартість продукції за нею складає 1 115 586 грн. 84 коп. (а.с.29).

Пунктом 4.3. договору передбачено, що постачальник зобов`язується надати покупцю наступні документи:

- рахунок;

- податкову накладну;

- видаткову накладну;

- відповідні товаросупроводжувальні накладні (залізничну/товарно-транспортну накладну);

- сертифікат якості заводу-виробника та/або паспорт;

- сертифікат відповідності (у випадку, якщо продукція підлягає обов`язковій сертифікації).

Не обмежуючись переліком, обумовленим в даному пункті договору, покупцю надається виключне право визначати перелік документів відповідно до діючого законодавства України та/або виходячи із специфіки продукції, який повинен бути наданий постачальником в строки, зазначені в даному пункті договору.

Документи (крім податкової накладної), постачальник зобов`язується надати покупцю разом з поставленою продукцією.

У випадку поставки продукції без товаросупровідної документації, що призведе до неможливості здійснити приймання продукції по кількості, якості, асортименту, комплектності, покупець має право відмовитися від приймання надісланої продукції. В такому випадку, повернення продукції здійснюється у порядку, визначеному пунктом 2.5. даного договору (пункт 4.4. договору).

Згідно з умовами пункту 2.6. договору продукція приймається покупцем на підставі даних:

по фактичній кількості продукції, поставленої в узгоджене місце призначення поставки, згідно даних, вказаних у видаткових, залізничних/товарно-транспортних накладних;

по якості - відповідно до якісних показників, вказаних в сертифікаті якості заводу-виробника, паспорті, а також відповідно до технічних характеристик та інших додаткових вимог до даної продукції, обумовлених сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивач здійснив поставку узгодженої в специфікації продукції відповідачу на загальну суму 557 330 грн. 58 коп., що підтверджується видатковою накладною № 11522 від 10.10.2019 та товарно-транспортною накладною № 11522 від 10.10.2019 (а.с.30, 32).

Вказаний товар було отримано представником відповідача на підставі довіреності №8411/п-1 від 10.10.2019, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.31).

Суд зауважує, що товар, визначений у специфікації у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно з вказаною накладною, отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Отже, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Спірні видаткові накладні підписані, зокрема, представником відповідача та скріплені його печаткою (штампом).

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, є прийнятим у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Крім того, до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, як це передбачено пунктами 2.7. - 2.14. договору, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Так, відповідно до умов пунктів 4.8. та 4.9. договору обов`язками постачальника вважається виконання з моменту передачі продукції у розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості та в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами у договору та специфікаціях у договорі та специфікаціях до договору. Обов`язком покупця вважається виконання з моменту прийняття та оплати поставленої продукції. Право власника на продукцію, ризик втрат або пошкодження продукції переходить від постачальника к покупцю з дати поставки продукції.

При цьому, у пункті 5.4. договору сторони погодили, що розрахунки за поставлену продукцію за договором здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови отримання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, визначених розділом 4 договору, якщо більший строк відстрочки не визначений у відповідних специфікаціях. Датою поставки вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Кінцеві взаєморозрахунки між покупцем та постачальником здійснюються на підставі даних якості, кількості, асортименту та комплектності продукції, визначеної у відповідності до розділу 2 договору (пункт 5.5. договору).

У специфікації від 24.09.2019 сторони узгодили аналогічний викладеному у пункті 5.4. договору порядок розрахунків.

Згідно з пунктом 6.4. договору якщо останній день строку для оплати, встановлений мовами договору, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення такого строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено, що з урахуванням положення пункту 5.4. договору та специфікації, поставлений за видатковою накладною № 11522 від 10.10.2019 товар на суму 557 330 грн. 58 коп. підлягав оплаті у строк по 13.01.2020 включно.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасного розрахунку за поставлений 10.10.2019 товар не виконав, оплату товару в установлені в специфікації та договорі строки, у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем:

- станом на момент звернення із позовом до суду, - в сумі 557 330 грн. 58 коп.;

- в процесі розгляду справи судом вказана заборгованість була частково погашена 29.05.2020 в сумі 250 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1579887 від 29.05.2020 (а.с.209); залишок боргу складав 307 330 грн. 58 коп.;

- на момент вирішення спору заборгованість погашена у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 1593099 від 12.06.2020 (а.с.208).

При цьому, судом відзначено, що станом на момент вирішення спору, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.08.2020, позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу складають 307 330 грн. 58 коп. Письмові пояснення від 21.07.2020, в яких позивач повідомив про погашення заборгованості в сумі 307 330 грн. 58 коп., не є заявою про зменшення розміру позовних вимог в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 10.10.2019 товару відповідач порушив, що і стало причиною звернення позивача із позовом до суду.

У зв`язку із вказаними обставинами, позивачем на адресу відповідача 07.04.2020 була направлена претензія за вих. № 95 від 02.04.2020 щодо прострочення оплати поставленого товару за договором поставки, в якій він просив сплатити суму заборгованості за поставлений товар за видатковою накладною № 11522 від 10.10.2019 на суму 557 330 грн. 58 коп. протягом 3-х днів з дня отримання претензії (а.с.33-36). В матеріалах справи наявні докази направлення вказаної претензії відповідачу - поштовий опис вкладення та накладна (а.с.37-38).

Вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів, які становлять вартість поставленого позивачем за договором поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т від 20.03.2019 товару, який відповідач відмовився оплатити у добровільному порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи встановлений у договорі строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару 10.10.2019 за спірною видатковою накладною, судом встановлено, що строк оплати поставленого за нею товару настав 13.01.2020.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 10.10.2018 товару до моменту звернення позивача із позовом до суду відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в сумі 307 330 грн. 58 коп. (станом на момент звернення із заявою про зменшення розміру позовних вимог - 04.08.2020), шляхом надання належних доказів, не спростував.

Більше того, відповідно до частин 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.

Таким чином, факт прострочення відповідачем-1 оплати поставленого у період з 18.04.2018 по 26.09.2018 товару на залишкову суму 2 423 415 грн. 46 коп. судом встановлений, відповідачем-1 не спростований.

В той же час, після звернення позивача із позовом до суду, а саме:

- 29.05.2020 відповідачем заявлена до стягнення з відповідача заборгованість була частково погашена 29.05.2020 в сумі 250 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1579887 від 29.05.2020 (а.с.209); залишок боргу складав 307 330 грн. 58 коп.;

- на момент вирішення спору заборгованість погашена у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 1593099 від 12.06.2020 (а.с.208).

При цьому, відповідно до пункту 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом сплати суми боргу боржником (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом до суду за умови подання доказів такого врегулювання.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 307 330 грн. 58 коп., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.8. договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, але не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Враховуючи вказане, за прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 6.8. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 14.01.2020 по 31.05.2020 в сумі 27 866 грн. 53 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, доданого позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.86), та встановлено, що позивачем було вірно здійснено підсумковий розрахунок пені, оскільки у відповідності до умов пункту 6.8. договору обмежено її розмір 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Враховуючи вказане, розрахунок пені, доданого позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.86), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 27 866 грн. 53 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з лютого по травень 2020 року у сумі 7 254 грн. 11 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період нарахування інфляційних втрат, але арифметично розрахунок проведено невірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с.87), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

При цьому, здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, суд враховані правові позиції, викладені у постановах Верховного суду щодо вказаного питання, а саме:

- Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначив, що у кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення;

- згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, викладеною у постанові від 05.07.2019, нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/306/18 від 30.07.2019, а також у постановах Верховного Суду у справах № 905/306/18, №908/1928/18, № 904/4565/18, №904/4083/18, № 904/10242/17, № 913/63/18.

Отже, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачами грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у відповідності до правових позицій вказаних вище постанов Верховного Суду, господарський суд встановив, що у вказаному періоді інфляційні втрати становлять більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 7 254 грн. 11 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання зобов`язань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідачів 3% річних за загальний період прострочення з 14.01.2020 по 31.05.2020 в сумі 6 308 грн. 93 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.87), та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено суми заборгованості у відповідних періодах прострочення, без урахуванням фактичної дати оплати (помилково було включено в період дату оплати).

Так, з урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв`язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов`язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (аналогічні положення містяться також у частині 3 статті 343 Господарського кодексу України). Отже, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Враховуючи вказане, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с.87), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено, що 3% річних за прострочення оплати товару за договором складають 6 288 грн. 44 коп. та підлягають нарахуванню наступним чином:

- за видатковою накладною № 11522 від 10.10.2019 на суму 557 330 грн. 58 коп. граничний термін оплати - 13.01.2020;

- товар було частково оплачено відповідачем 29.05.2020 в сумі 250 000 грн. 00 коп., отже, в період прострочення з 14.01.2020 по 28.05.2020 заборгованість складала 557 330 грн. 58 коп., а 3% річних в цей період становлять 6 212 грн. 87 коп.;

- 12.06.2020 товар було оплачено відповідачем в сумі 307 330 грн. 58 коп., отже, в період прострочення з 29.05.2020 по 31.05.2020 заборгованість складала 307 330 грн. 58 коп., а 3% річних в цей період становлять 75 грн. 57 коп., а всього 6 288 грн. 44 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 6 288 грн. 44 коп.

Розглядаючи клопотання відповідача, в якому він просив суд зменшити розмір пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (штрафу, пені).

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Між тим, суд звертає увагу, що:

- матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про майновий стан відповідача;

- сторони знаходяться в рівних економічних умовах, та штрафні санкції є спірозмірними порівняно з основною заборгованістю та допущеним відповідачем простроченням;

- більше того, розмір пені у договорі вже обмежений 5% від вартості своєчасно неоплаченого товару, що становить майже 50% від розрахованого без вказаного обмеження;

- відсутність будь-яких об`єктивних поважних причин невиконання відповідачем грошових зобов`язань за договором;

- інфляційні процеси в Україні: загальне зростання загального рівня цін і зниження купівельної спроможності гривні за період прострочення.

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у даній справі.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У випадках, установлених пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (частина 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір").

Враховуючи, що від позивача не надходило відповідне клопотання, вказане питання не вирішується судом під час прийняття рішення по справі.

Крім того, у відповідності до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, згідно із частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 307 330 грн. 58 коп. виник внаслідок неправильних дій відповідача, то судовий збір в цій частині судом покладається на відповідача відповідно до частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу.

В іншій частині, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача загалом підлягає 5 231 грн. 09 коп. частина витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення заборгованості за договором поставки № 7905-ПУ-УМТС-Т від 20.03.2019 у загальному розмірі 348 760 грн. 15 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.08.2020) - задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 307 330 грн. 58 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Соборна будинок 76; ідентифікаційний код 00178353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (62371, Харківська область, Дергачівський район, с. Подвірки, вулиця Сумський шлях, будинок 53; ідентифікаційний код 30357250) - 27 866 грн. 53 коп. - пені, 7 254 грн. 11 коп. - інфляційних втрат, 6 288 грн. 44 коп. - 3% річних та 5 231 грн. 09 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 25.09.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко