ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2020 р. Справа№ 5011-43/4949-2012

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від позивача: Блажкевич С.В. - довіреність № 46 від 06.04.2019

від відповідача-1: не з`явились

від відповідача-2: Богаченко П.П. - довіреність №283L від 24.01.2020

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ФАРМАЦЕВТИЧНЕ ПІДПРИЄМСТВО СПРАТЛІ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року

у справі № 5011-43/4949-2012 (суддя Пасько М.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ФАРМАЦЕВТИЧНЕ

ПІДПРИЄМСТВО СПРАТЛІ"

до 1. Підприємства з іноземними інвестиціями "Інтертехнологія"

Товариства з обмеженою відповідальністю в особі ліквідатора

арбітражного керуючого Щербаня О.М.

2. Акціонерного товариства "Кьоеніг унд Бауер Акціенгезельшафт" (Koenig & Bauer Aktiengesellschaft)

про стягнення 1 308 883,25 грн. в межах справи № 5011-43/4949-2012

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у справі №5011-43/4949-2012 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ПрАТ "СПРАТЛІ" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду міста Києва від 02.06.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ "СПРАТЛІ" задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Копитова О.С., Грек Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 року апеляційну скаргу ПрАТ "СПРАТЛІ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у справі № 5011-43/4949-2012 залишено без руху з підстав несплати судового збору у встановленому законом розмірі та встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених в ухвалі, протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали, але не менший, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до відомостей, які містяться на зворотньому поштовому повідомленні, уповноважена особа скаржника отримала копію вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції 07.07.2020 року.

15.07.2020 року, згідно відомостей зазначених на конверті, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали суду від 06.07.2020 року надано суду платіжне доручення на суму 27 347,91 грн.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2020 року справу №5011-43/4949-2012 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Остапенко О.М., судді Отрюх Б.В., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 18.08.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "СПРАТЛІ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у справі №5011-43/4949-2012, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 10.09.2020 року за участю повноважних представників сторін.

У поданому до початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача-2 просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача в судовому засіданні 10.09.2020 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ "СПРАТЛІ" задовольнити.

Представник відповідача-2 проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представники відповідача-1 в судове засідання не з`явились, причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

10.09.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у даній справі - залишити без змін, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, 21.04.2019 року набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, у провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа №5011-43/4949-2012 про банкрутство Підприємства з іноземними інвестиціями „Інтертехнологія" ТОВ, провадження у якій порушено ухвалою суду від 19.04.2012 року за завою боржника.

Постановою господарського суду міста Києва від 17.05.2012 року боржника визнано банкрутом, відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Швачку С.В.

Ухвалою суду від 13.08.2013 року замінено ліквідатора банкрута на арбітражного керуючого Щербаня О.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.05.2014 року визнано кредиторами боржника: ТОВ „Поліграфічна компанія „Інтерспецдрук" на суму 194 440,15 грн. вимог IV черги; ТОВ „Агротехнічна компанія" на суму 493 687,13 грн. вимог IV черги; ОСОБА_1 на суму 1 175 927,87 грн. вимог IV черги; ЗАТ „Порцелакінвест" на суму 3 266 543,89 грн. вимог IV черги; ПрАТ „ФП Спратлі" на суму 1 188 211,37 грн. вимог IV черги; ТОВ „Інтертехнологія Прінт" на суму 1 214 727,74 грн. вимог IV черги; ТОВ „Порцелак-Агро" на суму 3 557 966,50 грн. IV черги; ДПІ у Шевченківському районі міста Києва на суму 58 597,20 грн. вимог ІІІ черги; ДПІ Печерському районі міста Києва на суму 16 824,80 грн. вимог ІІІ черги; ТОВ „Поліграфімпорт" на суму 1 159 060,21 грн. вимог IV черги; ДП „Агентство реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" на суму 172 057,26 грн. вимог IV черги; ТОВ „Порцелак Лтд." на суму 7 775 237,05 грн. вимог IV черги; ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" в особі Київської регіональної дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль" на суму 8 414 869,97 грн., з яких: 156 286,00 грн. - вимоги VI черги, а 8 258 583,97 грн. - І черга, що забезпечені заставою; вирішено інші процедурні питання.

Строк ліквідаційної процедури у справі №5011-43/4949-2012 та повноваження ліквідатора боржника неодноразово продовжувались на шість місяців, зокрема ухвалами суду від 22.05.2014 року, від 15.03.2016 року, від 20.06.2017 року та від 24.01.2019 року.

У грудні 2019 року ПрАТ "СПРАТЛІ" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з Підприємства з іноземними інвестиціями "Інтертехнологія" ТОВ в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Щербаня О.М. та АТ "Кьоеніг унд Бауер Акціенгезельшафт" (Koenig & Bauer Aktiengesellschaft) грошові кошти в розмірі 1 308 883, 25 грн. в якості плати за зберігання майна, а саме: друкарського обладнання: "КВА RAPIDA 74+5+L ALV2 2004" (далі - Друкарська машина) згідно специфікацій та договору зберігання № 03052012/1 від 12.05.2020 року.

Подана позовна заява обґрунтована тим, що 12.05.2012 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір відповідального зберігання №03052012/1 (далі - Договір зберігання), за умовами якого позивач за обумовлену сторонами плату з боку відповідча-1 зобов`язувався зберігати Друкарську машину, яка належить на праві власності відповідачу-2.

За наслідками розгляду заявлених вимог ухвалою господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у справі №5011-43/4949-2012 у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав його недоведеності належними та допустимими доказами.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення даної ухвали, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інтенції, 12.05.2012 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір відповідального зберігання з правом користування № /1.

Відповідно до п. 1.1. даного договору зберігання відповідач-1 передає, а позивач приймає на відповідальне платне зберігання друкарську машину, а згідно п. 1.7. Договору зберігання відповідач-1 сплачує позивачу плату за зберігання друкарської машини. Розрахунок вартості оплати за зберігання майна та компенсації за надані послуги вказується в додатках до даного договору, що є складовими та невід`ємними частинами договору.

В розділі 3 Договору зберігання, яким визначено обов`язки відповідача-1, п. 3.1.2. встановлено обов`язок відповідача оплатити позивачу вартість зберігання майна, а також відшкодувати понесені збитки і додаткові витрати.

У зв`язку із невиконанням відповідачем-1 своїх зобов`язань за розрахунками позивача виникла заборгованість у розмірі 1 308 883,25 грн., що стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення боргу.

При цьому, на думку апелянта, відповідний борг підлягає стягненню не з відповідача-1, як боржника за договором зберігання, а солідарно з відповідача-1 та відповідача-2, який в свою чергу є власником друкарської машини.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина 2 наведеної статті встановлює, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

В силу положень ст. 11 даного кодексу підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Отже, зобов`язання, яке виникло між позивачем та відповідачем-1 має договірний характер, оскільки виникло на підставі Договору зберігання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України).

Згідно ст. 610 наведеного кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, виходячи з умов Договору зберігання та наведених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зобов`язання щодо сплати за зберігання Друкарської машини мало бути виконане відповідачем-1, однак останній не виконав свого обов`язку, а отже саме порушення договірного зобов`язання мало місце в рамках правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем-1.

Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, плата за зберігання Друкарської машини, яка не належить відповідачу-1 та не увійшла до його ліквідаційної маси, оскільки є майном відповідача-2, нарахована станом на 01.05.2019 року та складає 1 308 883,25 грн.

Разом з тим, до заяви не додано додатків до договору, підписаних сторонами договору у відповідності до п. 1.7. Договору зберігання, а відтак судова колегія позбавлена можливості здійснити аналіз порядку та періодів нарахування плати за зберігання майна, а також перевірити правильність розрахунку позивача.

Крім того, як встановлено судом, провадження у справі про банкрутство Підприємства з іноземними інвестиціями „Інтертехнологія" ТОВ порушено 19.04.2012 року, договір зберігання укладено 12.05.2012 року, а 17.05.2012 року боржника визнано банкрутом. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції що діяла під час винесення постанови Господарського суду від 17.05.2012 про визнання відповідача-1 банкрутом), поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Аналогічні положення містить і Кодекс України з процедур банкрутства, за яким здійснюється ліквідаційна процедура відповідача-1.

Таким чином, оскільки нарахована позивачем заборгованість виникла після порушення справи про банкрутство відповідача-1 під час його ліквідаційної процедури, то відповідні вимоги є вимогами поточного кредитора до боржника, які повинні задовольнятись в рамках та відповідно до норм, що регулюють процедуру банкрутства.

Відповідно до ст. 60 Кодексу України з процедур банкрутства у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає заяви з вимогами поточних кредиторів, які надійшли до господарського суду після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом.

Заяви з вимогами поточних кредиторів розглядаються господарським судом у порядку черговості їх надходження. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд своєю ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства, умов договору та фактичних обставин справи, вбачається відсутність правових підстав в даному випадку для задоволення вимог позивача до відповідача-1 про стягнення суми боргу.

Разом з тим, у разі наявності обґрунтованих на те підстав та доказів на їх підтвердження, ПрАТ "СПРАТЛІ" не позбавлений права та можливості на звернення до господарського суду з відповідною завою про визнання його поточних кредиторських вимог у справі про банкрутство боржника.

Окрім наведеного, у поданій позовній заяві, як на підставу застосування саме солідарної відповідальності, зокрема, наявності солідарного обов`язку відповідача-2 відшкодувати шкоду, спричинену позивачу невиконанням відповідачем-1 своїх зобов`язань за Договором зберігання, позивач посилається на положення статей 541 та 1190 ЦК України.

Однак, судова колегія не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та положенням законодавства.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ч.1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Судом апеляційної інстанції взято до уваги, що жодним з договорів укладених відповідачем-2 з будь-якими особами (в тому числі і Договором зберігання) не передбачено відповідальності або обов`язку останнього щодо оплати послуг зі зберігання Друкарської машини позивачем. Доказів зворотнього суду не доведено та матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що чинне законодавство України також не містить будь-яких положень, які б встановлювали солідарну відповідальність третіх осіб за договорами зберігання укладеними між поклажедавцем та зберігачем.

Тобто, судом першої інстанції правомірно зазначено про відсутність в даному випадку будь-яких підстав (договірних або законодавчих) для застосування солідарної відповідальності.

Відповідно до положень чинного ЦК України, обов`язок відшкодувати будь-яку шкоду та/або збитки може виникати на підставі зобов`язання за договором або в рамках позадоговірних відносин на підставі положень закону.

Виходячи з змісту ЦК України обов`язок солідарного відшкодування шкоди, передбачений ч. 1 ст. 1190, виникає в разі відсутності договірних зобов`язань щодо предмета такого відшкодування.

При цьому, судом взято до уваги необхідність відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Відтак, при вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням збитків, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням договірних зобов`язань, помилковим є посилання на ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, які в свою чергу відносяться і до випадків застосування ст.1190 ЦК України.

Таким чином, зазначені норми, по-перше, стосуються випадків саме відшкодування шкоди (а не виконання зобов`язань) та, по-друге, є підставами для такого відшкодування саме при наявності позадоговірних зобов`язань, а отже не можуть бути застосовані у випадку договірного зобов`язання оплатити послуги за Договором зберігання, що є підставою для відмови у позові до відповідача-2.

У поданій апеляційній скарзі апелянт у якості підстави для застосування норм інституту солідарної відповідальності до правовідносин, які виникли між сторонами Договору зберігання, посилається на необхідність застосування в даному випадку також положень ст. 319 та 322 ЦК України, оскільки за його твердженням власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, скаржником не зазначено, як саме зазначені норми співвідносяться з положеннями чинного законодавства про солідарні зобов`язання, а також не доведено помилковість висновків суду першої інстанції про незастосування вказаних положень.

Більш того, з аналізу ст. 322 ЦК України вбачається, що власник майна не зобов`язаний утримувати своє майно, якщо цей обов`язок покладено на іншу особу.

Відтак, укладаючи Договір зберігання, апелянт прийняв на себе обов`язок щодо зберігання Друкарської машини та чітко розумів, що обов`язок оплати таких послуг покладається саме на відповідача-1.

Судом також встановлено та сторонами не заперечується, що відповідач-2 є власником Друкарської машини. Водночас, згідно наявних у справі доказів, відповідач-2 не відмовлявся від свого права власності на неї, не ухилявся від повернення її у своє володіння з метою подальшого утримання, а також неодноразово звертався до позивача та відповідача-1 з вимогою повернути належне відповідачу-2 майно, яка, в свою чергу, залишилась без задоволення.

Таким чином, судом першої інстанції застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні зазначеного спору, а також обґрунтовано не застосовано положення норм ст. 319 та 322 ЦК України, як такі, що не підлягали застосуванню з огляду на фактичні обставини справи.

Отже, доводи апелянта щодо неправильного застосування норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржувану ухвалу прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування ухвали місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ФАРМАЦЕВТИЧНЕ ПІДПРИЄМСТВО СПРАТЛІ" на ухвалу господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у справі №5011-43/4949-2012 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 02.06.2020 року у справі №5011-43/4949-2012 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 17.09.2020 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.В. Отрюх

С.В. Сотніков