ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року Справа № 918/337/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Марченко Галини Іванівни на рішення Господарського суду Рівненської області від 8 липня 2020 року по справі №918/337/20 (суддя - Бережнюк В.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Марченко Галини Іванівни

до Фізичної особи-підприємця Кобець Віктора Уліяновича

про стягнення 20 774 грн 77коп. боргу

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Марченко Галина Іванівна (надалі - Позивач) звернулася в Господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Кобець Віктора Уліяновича (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача 10 920 грн боргу по платежах, 3 554 грн 53 коп. пені, 431 грн 24 коп. інфляційних втрат, 409 грн 3% річних та 5 460 грн штрафу.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що Відповідач порушив умови Договору про надання послуг №4 від 1 травня 2018 року та несвоєчасно сплачує кошти за обслуговування торгівельного місця, плату за використану електроенергію. Тому Позивач нарахував пеню, штраф, інфляційні втрати та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 8 липня 2020 року по справі №918/337/20 було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що загальну вартість послуг за 1 місяць, яка виникла із загальної площі об`єкта торгівлі у 16 м.кв. вказано лише у наданих Позивачем односторонньо підписаних актах. При цьому умови договору не містять відомостей щодо площі торгівельного місця, яке обслуговується. Також, суд зазначив, що у нього відсутня можливість перевірити обсяг наданих Позивачем послуг та площу торгівельного місця, оскільки не надано жодних інших доказів, які б підтверджували таку інформацію, окрім односторонньо підписаних актів приймання-передачі наданих послуг, ні Позивач, а ні Відповідач не надали жодних інших доказів, які підтверджують факти надання Позивачем послуг Відповідачу за спірний період. Крім того, Позивачем також не надано доказів надсилання Відповідачеві актів приймання-передачі наданих послуг поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення, або надання особисто під підпис. Оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт здійснення Позивачем діяльності та виконання зобов`язань, що є предметом укладеного між сторонами Договору. З огляду на вказане місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу за надані послуги. Оскільки у даному випадку Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання послуг Відповідачу, не підтверджено документально їх вартості та обсягу. Відтак суд прийшов до висновку, про відсутність підстави для задоволення позову про стягнення боргу за надані послуги, а відсутність підстав нарахування Відповідачу за порушення умов Договору пені, інфляційних втрат, 3% річних і штрафу, так як вимоги про стягнення санкцій , 3% річних та інфляційних - є похідними від вимог про їх стягнення основного боргу.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.117-120), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення Господарського суду Рівненської області скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що Позивачем було надано для Відповідача певні послуги, що підтверджується актами надання послуг, долученими Позивачем до матеріалів справи. Також, Позивач вказав, що у разі неповернення актів приймання-передачі наданих послуг чи відсутності мотивованої відмови у їх підписанні у терміни, передбачені Цивільним кодексом України, вважається, що замовник прийняв надані послуги, і немає ніяких претензій щодо якості таких послуг. В той же час Позивач зазначає, що матеріали справи не містять доказів надання Відповідачем для Позивача мотивованої відмови від підписання вручених Актів надання послуг за період з 1 січня 2019 року по 1 квітня 2020 року, а відтак на переконання Позивача дане свідчить що послуги у відповідності до пункту 1.3 та пункту 2.2 Договору є прийнятими Відповідачем за всіма вказаними актами, і саме тому Відповідач зобов`язаний оплатити надані йому послуги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 серпня 2020 року (а.с. 139), з підстав, висвітлених в ній, було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача. Запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в котрому Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказавши при цьому, що Позивач в своїй апеляційній скарзі наводить переоцінку поданим ним доказів, а саме актам приймання-передачі, при тому Позивач не надав суду жодних доказів вручення Відповідачу вказаних актів, тобто не довів дані обставини, які Відповідачем заперечуються.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Суд констатує, що дана справа № 918/337/20 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з 1 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 2102 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 210200 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 27 серпня 2020 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи №918/337/20 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 4 листопада 2019 року.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 1 травня 2018 року між Позивачем (виконавець) та Відповідачем (замовник) укладено Договір № 4 про надання послуг (надалі Договір; а.с. 14).

Згідно з пунктом 1.1 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позивач зобов`язався надати послуги з організації роботи ринку на території автостанції, а Відповідач в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язався прийняти та сплатити послуги та інші платежі передбачені цим Договором.

За умовами пункту 1.2 Договору, Позивач зобов`язався перед Відповідачем надавати послуги з обслуговування об`єктів торгівлі, розташованих на території ринку розміщеного на території автостанції в м. Вараш, вул. Енергетиків, 1, а Відповідач зобов`язався оплачувати надані послуги.

У відповідності до пункту 1.3 Договору, під послугами з обслуговування об`єктів торгівлі сторони домовилися вважати наступні дії Позивача: підтримка території ринку в належному санітарному стані; організація вивезення побутових відходів; організація безперервного функціонування інженерних мереж, що дозволяють використання об`єктів торгівлі за цільовим призначенням; організація забезпечення об`єктів торгівлі електропостачанням; надання інформації про витрати на комунальні послуги (електроенергія) відповідно до засобів обліку.

Розділ 2.2 Договору регулює порядок надання та оплати послуг.

Згідно з пункту 2.1 Договору послуги надаються на постійній основі за адресою: м. Вараш, вул. Енергетиків, 1.

Як визначено пунктом 2.2 Договору, вартість послуг за Договором складає 1,50 грн за 1 м.кв..

У відповідності до пункту 2.3 Договору вартість Договору складає вартість послуг, яка визначена в пункті 1.3 та пункті 2.2 Договору.

В свою чергу пунктом 2.4 Договору визначено, що Відповідач зобов`язався сплачувати вартість послуг Позивача у розмірі 100 % до 28 числа поточного місяця та компенсувати спожиті комунальні послуги.

На підставі пункту 2.5 Договору, Відповідач компенсує витрати електроенергії згідно приладу обліку, які знаходяться в кожному об`єкті торгівлі 15 числа місяця, але не пізніше 25 числа поточного місяця.

Сторони погодили між собою питання відповідальності у випадку порушення зобов`язань у розділі 3 Договору.

Так, пунктом 3.1 Договору визначено, що у випадку порушення зобов`язань сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов даного Договору.

Як визначено пунктом 3.3 Договору, у випадку порушення Позивачем строків оплати платежів передбачених Договором, останній сплачує штраф на користь Відповідача у розмірі 50 % від вартості цього Договору.

Як встановлено пунктом 5.1 Договору, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (за наявності).

Пунктом 5.2 закріплено, що даний Договір є безстроковим.

Згідно пункту 6.2 Договору, даний Договір є змішаним оскільки в ньому містяться елементи різних договорів.

У відповідності до пункту 6.3 Договору, даний Договір складений і підписаний у двох примірниках, які мають однакову юридичну чинність для кожної сторони.

Як вбачається із пункту 6.4 Договору, додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною мають однакову юридичну силу у разі якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені печатками.

Згідно з пунктом 6.6 Договору, Позивач в односторонньому порядку може зменшити або збільшити вартість послуг керуючись економічним обґрунтуванням.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору для Відповідача були надані послуги, однак в порушення Договору Відповідачем з січня 2019 року не здійснюється оплата. На переконання Позивача заборгованість по платежах станом на 1 квітня 2020 року становить 10 920 грн 00 коп..

При цьому, Позивач вказує, що з метою досудового врегулювання спору Позивачем для Відповідача направлялися листи-попередження від 24 червня 2019 року та від 13 грудня 2019 року з проханням негайно сплатити загальну заборгованість за надані послуги (а.с. 17-18), які залишилися без виконання з боку Відповідача.

У підтвердження надання послуг Позивач долучив до матеріалів справи акти приймання-передачі наданих послуг: № 2 від 31 січня 2019 року; №6 від 28 лютого 2019 року; від 31 березня 2019 року; № 22 від 30 квітня 2019 року; № 35 від 30 червня 2019 року; б/н від 31 липня 2019 року; № 44 від 31 серпня 2019 року; б/н від 30 вересня 2019 року; №57 від 31 жовтня 2019 року; б/н від 30 листопада 2019 року; № 69 від 31 грудня 2019 року; б/н від 31 січня 2020 року; №10 від 29 лютого 2020 року; №17 від 31 березня 2020 року.

У зв`язку з вищеописаними обставинами, та зважаючи на те, що Відповідачем порушені умови щодо строків виконання договірних зобов`язань, не здійснюється оплата за Договором із січня 2019 року, внаслідок чого утворилася заборгованість, Позивач звернувся до господарського суду із позовом до Відповідача за захистом порушених, на його думку, своїх прав.

Також Позивач посилаючись на пункти 3.1 та 3.3 Договору нарахував 3 554 грн 53 коп. пені та 5460 грн штрафу; покликаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України нарахував 431 грн 24 коп. - інфляційних втрат та 409 грн. - 3% річних.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 2 статті 175 Господарського кодексу України: майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Із аналізу зазначеної статті вбачається, що сторонами договору про надання послуг є замовник і виконавець.

При цьому, замовником є особа, що зацікавлена в одержанні послуги відповідного роду, замовляє її надання на умовах, визначених договором, контролює надання послуги і оплачує її, якщо інше не встановлено договором. А виконавцем є особа, що виконує завдання замовника - надає відповідну послугу, та отримує оплату за надану послугу, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, у розумінні статті 901 Цивільного кодексу України, у замовника виникають право замовити послугу та обов`язок з її оплати, якщо інше не встановлено договором, а у виконавця виникають обов`язок надати послугу та право отримати оплату наданої послуги, якщо інше не встановлено договором.

Послугою є діяльність, результати якої, як правило, не мають матеріального виразу, вони реалізуються та споживаються в процесі здійснення цієї діяльності, тому в зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення фактичних дій.

У статті 903 Цивільного кодексу України унормовано плату за договором про надання послуг. Згідно з частиною 1 цієї норми якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір про надання послуг є двостороннім, оскільки виконавець і замовник наділені як правами, так і обов`язками. На виконавця покладено обов`язок надавати послугу і надано право одержувати відповідну плату. Замовник, у свою чергу, зобов`язаний оплатити послугу і наділений правом вимагати належного надання послуг з боку виконавця. Тобто замовник здійснює оплату фактично наданих послуг, якщо сторони не домовилися про інше.

Колегія суддів констатує, що всім послугам властива одна спільна ознака - результату передує здійснення дій, які не мають матеріального змісту, тобто під час надання послуг продається не сам результат, а дії, які до нього призвели.

Якщо у зобов`язаннях підрядного типу результат виконаних робіт завжди має речову форму, то у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має речового змісту. Сама послуга споживається у процесі її надання, тому її визначають як діяльність, спрямовану на задоволення будь-яких потреб.

До того ж необхідно звернути увагу на умову про ризик: відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України (про умови застосування якого покликається Позивач в своїй апеляційній скарзі) підрядник зобов`язується виконати певну роботу на власний ризик, а конструкція статті 901 ЦК України такого застереження не містить.

З дослідженого колегією суддів Договору вбачається, що такий Договір підписаний Позивачем та Відповідачем, на час розгляду справи доказів недійсності Договору (зокрема відповідних судових рішень) не було надано.

При цьому, зважаючи на заперечення Позивача наведені в апеляційній скарзі, з-приводу того, що судом першої інстанції не було взято до уваги акти надання-послуг, котрі на думку Позивача й є тими доказами, котрі свідчать про надання послуг за Договором для Відповідача, колегія суддів досліджуючи дані акти зауважує наступне.

Акти приймання-передачі наданих послуг (а саме: № 2 від 31 січня 2019 року; №6 від 28 лютого 2019 року; від 31 березня 2019 року; № 22 від 30 квітня 2019 року; № 35 від 30 червня 2019 року; б/н від 31 липня 2019 року; № 44 від 31 серпня 2019 року; б/н від 30 вересня 2019 року; №57 від 31 жовтня 2019 року; б/н від 30 листопада 2019 року; № 69 від 31 грудня 2019 року; б/н від 31 січня 2020 року; №10 від 29 лютого 2020 року; №17 від 31 березня 2020 року) підписані лише однією зі сторін Договору - Позивачем. При цьому доказів їх надсилання Позивачем на адресу суду матеріали справи не містять.

В той же час долучені до матеріалів справи акти приймання-передачі наданих послуг (а.с. 83-86) містять помилки. Зокрема, у графі "за замовника" проставлено підпис Позивача та здійснено відтиск мокрої печатки Позивача, в той час, як відповідно до умов Договору Позивач є виконавцем за Договором (а замовником послуг є Відповідач), дане на переконання колегії суддів вказує про те, що підпис Позивача проставлено в неналежному місці документів. Водночас, підписання Позивачем замість Відповідача вказаного акту не може вказувати на те, що Позивач був наділений на вчинення від імені Відповідача дій по прийняттю послуг і підписання актів.

Відтак колегія суддів констатує, що у актах приймання-передачі наданих послуг відсутній підпис замовника послуг Відповідача по справі, при цьому в графі "за замовника" помилково проставлено підпис та відтиск печатки Позивача.

За змістом статтей 76 - 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки долучені Позивачем до матеріалів справи акти наданих послуг підписані лише зі сторони Виконавця наданих послуг - Відповідачем, то в розумінні статтей 76, 79 ГПК України, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вказані акти не можуть вважатися належними та допустимими доказами надання послуг за Договором на зазначену суму, що повністю нівелює твердження Позивача, наведені в апеляційній скарзі щодо підтвердження такими актами факту надання послуг за Договором.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що загальну вартість послуг за 1 місяць, яка виникла із загальної площі об`єкта торгівлі у 16 м.кв. вказано лише у наданих Позивачем односторонньо підписаних актах зі сторони Позивача. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що умови Договору не містять відомостей щодо площі торгівельного місця, яке обслуговується.

Колегія суддів констатує, що послуги передбачені Договором належать до безтоварних, а тому на підтвердження надання таких послуг можуть бути надані акти приймання-передачі послуг або інші документи, що підтверджують фактичне надання (отримання) послуг, які повинні мати всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що розкривають суть та зміст господарської операції, необхідність її отримання, результати наданих послуг, їх якісні, кількісні показники та деталізовано їх зміст.

Акт приймання-передачі послуг повинен мати всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені пунктом 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме: назву документа (форми), дату і місце складання, найменування підприємства, від імені якого складено документ, зміст і обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції.

Акт приймання послуг повинен містити в собі дві складові: фіксація факту отримання послуг; визначення ціни таких послуг.

В той же час, колегія суддів зазначає, що саме на Позивача покладено обов`язок довести факт надання послуг та доведення до відома Відповідача обставин їх надання, обсяг та ціну (шляхом направлення відповідних актів наданих послуг).

Водночас, матеріали справи, окрім односторонньо підписаних актів приймання-передачі наданих послуг, не містять жодних інших доказів, які б підтверджують факти надання Позивачем послуг Відповідачу.

Крім того, матеріали справи не містять доказів надсилання Відповідачу актів приймання-передачі наданих послуг поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення, або надання особисто під підпис, що ставить під сумні обставин доведення до відома Відповідача наданих послуг, котрі відображені в долучених Позивачем до матеріалів справи актів.

В силу дії статті 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

В той же час, Позивач не довів, що сторони узгодили між собою те, що виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу.

Однак сторони погодили, що вартість послуг за Договором складає 1,50 грн за 1 м.кв. (пункт 2.2 Договору).

При цьому, Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі вказує на те, що вартість наданих послуг визначено за формулою "1,50 грн помножити на 1 м.кв. наданої площі торгівельного місця помножити на кількість днів у місяці".

В той же час, колегія суддів дослідивши умови Договору констатує, що у Договорі відсутнє посилання на узгоджений сторонами той чи інший порядок розрахунку вартості наданих послуг.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що для визначення ціни послуг Позивача мають значення саме вищевказані акти, а не умови Договору. Відтак колегія суддів вважає такий розрахунок безпідставиний та необгрунтований.

Водночас суд ще раз констатує, що зазначені акти приймання послуг не можуть слугувати підставою для виникнення права позивача на отримання оплати за послуги, передбачені Договором, оскільки акти складені та підписані лише зі сторони позивача.

У матеріалах справи немає доказів, які б підтверджували факт здійснення Позивачем діяльності або виконання зобов`язань, що є предметом укладеного між сторонами Договору. Окрім наявних односторонніх актів виконаних робіт, у матеріалах справи відсутні також картки, журнали, бухгалтерські звіти тощо, які б могли опосередковано свідчити, що послуги за Договором були фактично надані Позивачем.

Оскільки такі документи відсутні у матеріалах справи, і вони не були надані ні Позивачем, ні Відповідачем, у суду відсутня можливість встановити дійсну вартість, обсяг та сам факт надання відповідних послуг.

Окрім цього, суд не має можливості з`ясувати підстави та період виникнення заборгованості, яку Позивач просить стягнути з Відповідача.

Суд констатує, що обов`язок Відповідача оплатити послуги виникає за фактом надання послуг Позивачем, а не за фактом укладення Договору.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Вимоги, щодо оформлення первинних документів наведені також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів зазначає, що Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження надання послуг, передбачених пунктом 1.1 та пунктом 1.3 Договору, зокрема з наданих Позивачем матеріалів неможливо визначити вартість послуг та їх обсяг.

В той же час, колегія суддів зауважує, що докази на котрі покликається Позивач, як на підставу своїх позовних вимог (а..с. 89-95), а саме: межі території ринку на АС Кузнецовськ, рішення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області №652 від 31 грудня 2003 року, розпорядження міського голови № 149-р від 8 липня 2010 року «Про введення в експлуатацію торгівельних павільйонів ПП Марченко Г.І.», акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію стаціонарної малої архітектурної форми, затверджений розпорядженням міського голови № 149-р від 8 липня 2010 року, Договір № 742-ор про співпрацю від 31 грудня 2017 року (укладений між КТ "Рівне-Пас" та Позивачем), Договір про постачання електричної енергії №270025553 від 25 лютого 2016 року (укладений між Публічним акціонерним товариством "Рівнеобленерго" та Позивачем), Договір № 12 "С" про надання послуг з поводження з побутовими відходами (вивезення та захоронення побутових відходів) від 26 червня 2018 року (укладений між Комунальним підприємством "Житлокомунсервіс" Вараської міської ради та Позивачем) до уваги не приймаються, оскільки вони не є належними та допустимими доказами, з яких можливо встановити наявність заборгованості саме Відповідача перед Позивачем.

Відповідно зважаючи на усе вищевстановлене в даній судовій постанові, в площинні того, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт надання Позивачем вдповідних послуг для Відповідача саме за спірний період, які є предметом укладеного між сторонами Договору, судова колегія прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу за надані послуги.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення 10920 грн боргу є такими, що не підлягають до задоволення, і апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Дане рішення в цій частині було прийняте і місцевим господарським судом, відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Окрім цього, Позивач посилаючись на пункти 3.1 та 3.3 Договору нарахував 3 554 грн 53 коп. пені та 5460 грн штрафу, а покликаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України нарахував 431 грн 24 коп. - інфляційних втрат та 409 грн. - 3% річних, котрі просив стягнути з Відповідача на його користь, з-приводу чого колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до положень статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Положеннями статті 547 Цивільного кодексу України визначено, що: правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Всупереч вищевказаному сторонами не дотримано вимоги щодо письмової форми забезпечення виконання зобов`язання у вигляді неустойки, а саме пені, оскільки у Договорі №4 від 1 травня 2018 року сторони не виклали та не погодили умов, які стосуються стягнення пені за порушення договірних зобов`язань.

Водночас, колегія суддів констатує, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення з винної особи пені сторони повинні були викласти письмово у договорі відповідні положення (пункти) про порядок нарахування та розміри даної санкції, чого у даному випадку зроблено не було.

Відтак, оскільки у даному випадку Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання послуг Відповідачу, не підтверджено документально їх вартості та обсягу, у зв`язку з чим в суду відсутні підстави для задоволення позову про стягнення боргу за надані послуги, а тому й відсутні підстави нарахування для Відповідача за порушення умов Договору - 3 554 грн 53 коп. пені, 431 грн 24 коп. інфляційних втрат, 409 грн 3% річних, 5 460 грн штрафу, так як вимоги про їх стягнення є похідними від вимог про стягнення основного боргу (в задоволенні котрого судом відмовлено вище в даній постанові).

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення пені та штрафу, 3% річних та інфляційних є такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на що апеляційний господарський суд відмовляє в їх задоволенні.

Дане рішення в цій частині було прийняте місцевим господарським судом, відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду і в частині без змін.

Водночас суд апеляційної інстанції вказує на те, що в даній апеляційній скарзі не надано жодного доказу, що б спростував висновки місцевого господарського суду в оспорюваному рішенні. Водночас, усе вищевстановлене в постанові апеляційного господарського суду спростовує доводи позовної заяви та апеляційної скарги Позивача, та вказує на їх необгрунтованість та безпідставність.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Марченко Галини Іванівни на рішення Господарського суду Рівненської області від 8 липня 2020 року по справі №918/337/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 8 липня 2020 року в справі №918/337/20 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5.Справу №918/337/20 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.