ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2020 р. Справа№ 910/17377/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Попікової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,

представників сторін:

позивача: не з`явились,

відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Державної фіскальної служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 (повний текст складений 07.02.2020)

у справі № 910/17377/19 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Миколаївського обласного центру зайнятості

до Державної фіскальної служби України

про стягнення 36.403,18 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 у справі №910/17377/19 позов задоволено: стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь Миколаївського обласного центру зайнятості 36.403,18 грн нарахованого і виплаченого матеріального забезпечення (допомоги по безробіттю) та надані соціальні послуги безробітній ОСОБА_1 у зв`язку із поновленням її на роботі за рішенням суду та витрати зі сплати судового збору в сумі 1.921,00 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ДФС України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Одночасно у поданій скарзі скаржник просив розглядати справу за участю його представника.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у справі № 910/17377/19 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 у справі №910/17377/19 залишено без руху; зобов`язано ДФС України усунути недоліки апеляційної скарги шляхом подання доказів оплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2.881,50 грн; роз`яснено ДФС України право подати заяву для поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав та доказів на їх підтвердження протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

07.04.2020 від ДФС України надійшло клопотання про усунення недоліків, у якому, серед іншого, скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення, яке мотивоване тим, що оскаржуване рішення було отримане ДФС України 19.02.2020.

27.07.2020 від ДФС України надійшло клопотання про усунення недоліків з доданими до нього доказами сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 поновлено Державній фіскальній службі України пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 у справі №910/17377/19, розгляд справи призначено на 09.09.2020.

Представники сторін в судове засідання 09.09.2020 не з`явились.

Від відповідача 09.09.2020 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити явку свого представника у судове засідання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 розгляд справи відкладено на 21.09.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що ДФС не є роботодавцем позивача, не наділена повноваженнями ведення обліку робочого часу та нарахування заробітної плати, відповідно, розгляд і задоволення вимог про виплату коштів не може бути здійснено, а відповідно до ст.ст. 35, 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ст.ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці» кошти, які були виплачені Миколаївським обласним центром зайнятості за період з січня по червень 2019 року в сумі 36403,18 грн, повинні стягуватися саме з ОСОБА_1 , а не з ДФС.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

Представники сторін в судове засідання 21.09.2020 не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, Наказом Державної фіскальної служби України № 2463-о від 17.12.2018 ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника - начальника Казанківського відділення Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 , будучи звільнена з вказаної посади, подала до Казанківської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості заяву від 28.01.2019 про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю.

Відповідно до наказу Казанківської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 було надано статус безробітного (наказ від 21.01.2019 №НТ190121) та призначено допомогу по безробіттю (наказ від 28.01.2019 №НТ190128).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.05.2019, залишеним без змін П`ятим апеляційним адміністративним судом, у справі № 400/249/19 скасовано наказ Державної фіскальної служби України №2463-о від 17.12.2018 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Казанківського відділення Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області з 26.12.2018, стягнуто з Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в загальному розмірі 33.008,14 грн.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у справі № 400/249/19 наказом Державної фіскальної служби України від 19.06.2019 за № 1063-о поновлено гр. ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Казанківського відділення Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області з 26.12.2018.

За період перебування на обліку в Казанківській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості Кривцовій Т.В. з 28.01.2019 по 18.06.2019 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 36.403,18 грн., що підтверджується довідкою від 06.11.2019 за № 18/11/3453-19, відповідними відомостями виплат за видами забезпечення і платіжними дорученнями за спірний період, копії яких долучені до матеріалів справи.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою від 18.07.2019 за № 244/66-01-22 про повернення суми виплаченої допомоги в розмірі 36.403,18 грн.

За результатами розгляду вказаної вимоги Головне управління ДФС у Миколаївській області листом №6162/9/14-29-05-02-04 від 09.08.2019 у поверненні коштів позивачу відмовило, оскільки такі видатки не передбачені кошторисом контролюючого органу.

Отже, спір у даній справі виник внаслідок несплати відповідачем вказаних коштів у добровільному порядку, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача виплаченої допомоги по безробіттю у зв`язку з поновленням працівника на роботі за рішенням суду у розмірі 36.403,18 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникані з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі ст. 4 Цивільного кодексу України актами цивільного законодавства є також інші закони України, які прийняті відповідно до Конституції України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне cтрахування на випадок безробіття" визначено, що законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Статтями 34 (абз. 6 ч. 1), 35 (абз. 1 ч. 4) Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Відповідно до п. 10, п. 11 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" роботодавцем є власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання та фізичні особи, які використовують найману працю, найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи.

За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями ст. 35 Закону передбачено право фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Як встановлено судом вище, з 28.01.2019 по 18.06.2019 у Казанківській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості перебувала на обліку як безробітний та отримувала допомогу по безробіттю громадянка ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198, підставою для припинення центром зайнятості реєстрації у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду є його фактичне виконання, а саме наказ роботодавця про поновлення на роботі, з яким обов`язково ознайомлюється особа, яку поновлюють.

Згідно зі ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поновлення на роботі - це відновлення працівника на колишній роботі і в колишній посаді у разі його незаконного звільнення.

Питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, а також не заперечувалось сторонами, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у справі № 400/249/19, залишеним без змін П`ятим апеляційним адміністративним судом, скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 2463-о від 17.12.2018 "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Казанківського відділення Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області з 26.12.2018. Стягнуто з Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в загальному розмірі 33.008,14 грн.

За приписами ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, припинення реєстрації, а з нею і припинення виплати допомоги по безробіттю прямо пов`язані з днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, який, у свою чергу, прив`язаний до дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства.

Окрім цього, як зазначено у п. 34 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Апеляційний суд встановив, що наказом Державної фіскальної служби України від 19.06.2019 за № 1063-о поновлено гр. ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Казанківського відділення Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області з 26.12.2018.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

При цьому відповідно до п.п. 4 п. 2 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі, зокрема, поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідач не надав суду доказів умисного невиконання гр. ОСОБА_1 своїх обов`язків та зловживання ними.

На час розгляду справи доказів перерахування коштів в сумі 36.403,18 грн на користь Миколаївського обласного центру зайнятості відповідач не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів відзначає, що незаконний наказ про звільнення гр. ОСОБА_1 із займаної посади та її поновлення на посаді приймались Державною фіскальною службою України, що спростовує твердження апелянта про те, що він не є роботодавцем ОСОБА_1 .

Зважаючи на встановлені обставини справи та приписи законодавства, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань як роботодавця щодо відшкодування позивачу виплаченої застрахованій особі допомоги по безробіттю в добровільному порядку, беручи до уваги те, на момент прийняття оскаржуваного рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не надав, як і доказів, що спростовують встановлені вище обставини, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 36.403,18 грн, виплачених як допомога по безробіттю, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 у справі №910/17377/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 у справі №910/17377/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17377/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 21.09.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

О.В. Попікова