УХВАЛА

24 вересня 2020 року
м. Київ

Справа № 911/2136/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача Міністерства оборони України - Кривошея Д.А. (в порядку самопредставництва),
відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпродакорд ОР» - не з`явився,

розглянувши матеріали касаційної скарги Міністерства оборони України
на рішення господарського суду Київської області від 26.11.2019 (суддя Черногуз А.Ф.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 (головуючий суддя: Зубець Л.П., судді: Калатай Н.Ф., Алданова С.О.)
у справі № 911/2136/19
за позовом Міністерства оборони України (далі Міністерство)
до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпродакорд ОР» (далі Товариство)
про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Міністерство звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Товариства про зобов`язання вчинити дії за договором від 28.03.2017 № 286/2/17/1, обґрунтовуючи позов тим, що Товариством порушені умови укладеного договору в частині виконання обов`язку з освіження продуктів (188891,85 кг консервів м`ясних).
Рішенням господарського суду Київської області від 26.11.2019 у справі № 911/2136/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи мотивовані, зокрема тим, що вимоги позивача необґрунтовані, недоведені та не підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що акт про порушення складений позивачем з порушенням вимог договору щодо суб`єктного складу; доказів надсилання (вручення) відповідачу заявки на освіження продуктів позивач також не надав.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 23.07.2020 Міністерство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі у редакції, чинній з 08.02.2020).
Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги), з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що під час ухвалення оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 916/2103/19.
Ухвалою Верховного Суду від 03.09.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 24.09.2020.
Від Товариства відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 911/2136/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).
Крім того, Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.
Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 911/2136/19 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 916/2103/19, оскільки висновки в зазначеній справі й у справі № 911/2136/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично- доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.
Так, у справі, що розглядається, судами встановлено, зокрема, такі фактичні обставини:
- 28.03.2017 Міністерством (замовник) та Товариством (виконавець) укладено договір № 286/2/17/1 про закупівлю харчування (послуги щодо забезпечення харчуванням, харчовими продуктами особового складу військових частин та військових навчальних закладів Збройних сил України, інших осіб, які згідно з законодавством мають право на забезпечення харчуванням у стаціонарних та польових умовах, у в тому числі годування штатних тварин, далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується у 2017 році надати Міністерству послуги, зазначені у специфікації до цього договору, освіження продовольства, а замовник - прийняти послуги і оплатити у строки та за цінами згідно з положеннями цього договору (пункт 2.1 Договору);
- відповідно до підпункту 6.17.2 пункту 6.17 Договору будь-які контрольні заходи здійснюються в обов`язковій присутності представника виконавця, в разі його відмови та його відсутності комісійно (у складі не менше трьох осіб представника замовника). Результати проведення контрольних заходів оформлюються актом контролю, який підписується представником замовника, що здійснював перевірку, та представником виконавця, а у разі його відсутності або відмови члени комісії. Акт контролю подається посадовій особі, яка призначила її проведення, для прийняття відповідного рішення;
- згідно з підпунктом 6.17.3 пункту 6.17 Договору, - виявлені порушення умов Договору фіксуються в:
1) щоденному акті приймання наданих послуг з харчування, зведеному акті приймання наданих послуг із харчування, в графах книги обліку контролю за якістю приготування їжі (форма 53) та акті про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання - у разі надання послуги щодо організації харчування;
2) акті приймання послуг із забезпечення харчовими продуктами та акті про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання - у разі надання послуги щодо забезпечення харчовими продуктами;
- при виявленні порушень будь-яких умов договору представником замовника складається Акт про порушення договірних зобов`язань за участі представника виконавця, а у разі його відсутності або відмови - членами комісії та засвідчується підписами сторін;
- у разі відмови представника виконавця підписувати акт, цей факт фіксується підписами членів комісії, після чого акт надсилається замовнику;
- на підставі акта позивачем оформлюється претензія та направляється в установленому порядку відповідачу;
- 12.07.2018 погоджено та підписано план освіження продовольства консерви м`ясної «м`ясо тушковане» продовольчого складу військової частини НОМЕР_1 у період з 30.07.2018 по 20.12.2018, всього 189887,25 кг;
- судами встановлено, що складені позивачем акти про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання щодо оновлення (освіження) продовольства, складені з порушенням вимог укладеного Договору щодо суб`єктивного складу;
- судами встановлено, що освіження продуктів харчування здійснюється виконавцем виключно за заявкою замовника або за його наступною згодою (наприклад шляхом прийняття поставленого на освіження без заявки продукту);
- в матеріалах справи наявний лист від 20.09.2018 № 2703, заявка на освіження продовольства військової частини НОМЕР_1 , адресовані відповідачу. Водночас суду не надано доказів надсилання або вручення відповідачу вказаних документів у встановленому порядку. Акт № 2 стану освіження продовольства за грудень 2018 року підписаний лише позивачем. Той факт, що сторонами погоджено та підписано план освіження продовольства консерви м`ясної «м`ясо тушковане» продовольчого складу військової частини НОМЕР_1 у період з 30.07.2018 по 20.12.2018, не може свідчити про неналежне виконання виконавцем своїх зобов`язань, однак вказане не звільняє замовника від обов`язку щодо надсилання заявки на освіження;
- згідно з листом відповіддю Товариства на вимогу військової частини НОМЕР_1 про освіження продукції від 03.08.2018 № 1799 повідомляється про те, що за Договором відповідач здійснює планове освіження продовольства, яке є предметом діючого договору про закупівлю харчування та надання послуг щодо забезпечення харчуванням, харчовими продуктами особового складу військових частин лише в порядку, визначеному даним договором та відносно продукції, яка поставлена відповідачем. При цьому відповідач у вказаному листі просив військову частину НОМЕР_1 надати належним чином завірені копії документів (договір поставки, договір довготривалого зберігання продукції, приймальні акти продукції на довгострокове зберігання, протоколи випробування даної продукції на дату приймання/постачання), на підставі яких відбулося постачання консерви м`ясної, загальною кількістю 187 258, 05 кг. Додатково відповідач повідомив про те, що в межах дії Договору факту постачання консерви м`ясної, загальною кількістю 187 258, 05 кг до військової частини НОМЕР_1 не було, а чинний Договір не містить обов`язку відповідача щодо освіження продукції неналежної якості, яка поставлялась ввіреній військовій частині за іншими правочинами;
- оскільки акт про порушення складений з порушенням вимог Договору щодо суб`єктного складу, доказів надсилання (вручення) відповідачу заявки на освіження продуктів позивач не надав, суди попередніх судових інстанцій визнали вимогу позивача необґрунтованою, недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.
Отже, у розгляді справи № 911/2136/19 судами попередніх інстанцій досліджувалися обставини виконання умов конкретного договору та за результатами дослідження й оцінки таких умов і відповідних доказів були зроблені відповідні висновки у справі.
Постанова Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 916/2103/19, на яку скаржник посилається як на подібні правовідносини зі справою, що розглядається, прийнята хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у цій справі, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначена справа і справа № 911/2136/19 є відмінними за істотними правовими ознаками.
Так, у розгляді справи № 916/2103/19 судами встановлено, що заявка була передана представнику виконавця нарочно, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції ПП «Артек-Союз» на заявці із зазначенням номера і дати; акти складені комісією у складі представників Міністерства.
Водночас Верховним Судом у справі № 916/2103/19 скасовані судові рішення першої та другої інстанцій (якими відмовлено у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту шляхом заявлення вимоги про освіження продовольства консервів) та зроблено висновок, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про проведення освіження продовольства попередні судові інстанції: припустилися неправильного застосування (у вигляді неправильного тлумачення) статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України; не застосували норми закону, які підлягали застосуванню, у тому числі приписів статей 598, 599 Цивільного кодексу України, статей 202, 203 Господарського кодексу України. Проте, оскільки названими судовими інстанціями з достатньою повнотою встановлені пов`язані з розглядом даних вимог обставини, Верховний Суд ухвалив у відповідній частині нове рішення про задоволення позову.
Отже, Касаційний господарський суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 911/2136/19.
За таких обставин, доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у такій постанові Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 911/2136/19.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства на рішення господарського суду Київської області від 26.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 у справі № 911/2136/19.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення господарського суду Київської області від 26.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 у справі № 911/2136/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова