ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року Справа № 915/942/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

без виклику сторін

справу № 915/942/20

за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк",

вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001;

адреса для листування: а/с 1800, м. Дніпро, 49027;

до ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ;

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 168628 грн. 01 коп.

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк) звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 168628 грн. 01 коп., із яких: 70986 грн. 34 коп. ? заборгованість за кредитом; 29413 грн. 44 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 55414 грн. 73 коп. - пеня; 12813 грн. 50 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, з посиланням на неналежне виконання підприємцем Підвашецькою, якою у подальшому припинено господарську діяльність, зобов`язань, передбачених "Умовами та правилами надання банківських послуг" (далі - Умови), Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http:/privatbank.ua, котрі разом із заявою підприємця Підвашецької від 04.08.2017 про приєднання до Умов та правил надання послуг "КУБ" складають кредитний договір від 04.08.2017, а саме, зобов`язань щодо своєчасного і в повному обсязі повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по кредиту, процентам та комісії, а на суми прострочень, крім того, нараховано пеню в порядку п. 3.2.8.10.1 Умов.

Банк також просить про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором.

У відповідності до ч. 6 ст. 176 ГПК України судом листом від 14.07.2020 запитано у Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному демографічному реєстрі відносно відповідача.

Відповідь на указаний запит, оформлена листом від 21.07.2020 № 4801.4-5405/4801.4-20, надійшла в суд 27.07.2020 за вх. № 9152/20. За результатами розгляду наданих Управлінням Державної міграційної служби у Миколаївській області відомостей встановлено, що дана справа підсудна Господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 28.07.2020 відкрито провадження в даній справі та вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов; поштове відправлення з ухвалою від 28.07.2020 про відкриття провадження у справі, направлене на адресу відповідача, повернено до суду відділенням зв`язку із зазначенням про те, що "адресат відсутній за вказаною адресою", проте суд вважає, що відповідача належним чином повідомлено про відкриття провадження у справі, так як ухвалу від 28.07.2020 направлено на адресу реєстрації ОСОБА_1 згідно відомостей управління Державної міграційної служби у Миколаївській області.

Ураховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч .5 ст. 252 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

У позовній заяві позивач зазначає, що між ним та підприємцем Підвашецькою 04.08.2017 укладено кредитний договір від тієї ж дати шляхом підписання відповідачем 04.08.2017 Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ".

Судом встановлено, що підприємцем Підвашецькою дійсно 04.08.2017 через систему Інтернет-клієнт-банкінг за допомогою електронного цифрового підпису підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ", у відповідності до умов якої відповідач приєднався до розділу 3.2.8 Умов та правил надання послуги "КУБ", розміщених на сайті Банку pb.ua, та прийняв на себе зобов`язання, зазначені в цих Умовах, уклавши з Банком кредитний договір.

В указаній Анкеті-заяві визначені істотні умови договору.

Так, згідно п.п. 1.1-1.2 анкети-заяви, вид кредиту - строковий; розмір кредиту визначається ПриватБакном, вказується у профайлі позичальника на сайті kub.pb.ua.

Строк кредитування становить 12 місяців з моменту видачі коштів (п. 1.3 анкети-заяви).

За користування кредитом Банком нараховуються проценти (комісія) за ставкою 2 % в місяць від початкового розміру кредиту (п. 1.4 анкети-заяви).

Погашення заборгованості за кредитом здійснюється щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в який було здійснено видачу коштів (п. 1.5 анкети-заяви).

У випадку порушення строку погашення заборгованості за кредитом, зазначеного в п. 1.5 цієї заяви, проценти за користування кредитом становлять 4% на місяць від суми заборгованості. При цьому сплачується неустойка в розмірі і згідно розділу 3.2.8 Умов. Укладання кредитного договору здійснюється в порядку, визначеному розділом 3.2.8 Умов. Клієнт доручає Банку розмістити у мережі Інтернет відомості про його бізнес-проект, за яким Банк надає кредит (п. 1.6 анкети-заяви).

За твердженнями Банку, на виконання умов договору ним 04.08.2017 перераховано на поточний рахунок відповідача кредитні кошти, проте в порушення умов договору відповідач ці кошти у передбачений договором термін не повернув та не сплатив у повному обсязі проценти у вигляді щомісячної комісії.

У подальшому 12.11.2019 відповідачем була припинена господарська діяльність, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

У відповідності до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов?язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб?єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб?єктів підприємницької діяльності) її зобов?язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов?язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Згідно ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII, одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб?єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відтак, з дати набрання чинності ГПК України в указаній вище редакції, а саме, з 15.12.2017, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб?єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов?язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Аналіз змісту та підстав даного позову свідчить про те, що даний спір виник між сторонами на підставі господарського договору і між сторонами існують господарські зобов?язання, а тому суд визнає, що Банк правомірно звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом у даній справі.

При вирішенні спору в даній справі суд виходить з наступного.

Цивільним законодавством України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 1 ст. 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ? Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1049 ЦК України).

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами, нарахованими на прострочену заборгованість, комісії та пені за договором від 04.08.2017, посилається на витяг з Умов, як невід`ємну частину договору.

Банком подано суду витяг з Умов, однак, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про відкриття поточного рахунку, як і того, що указаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив відповідні умови, зокрема і щодо сплати процентів за користування кредитом, неустойки (пені) та комісії.

Крім того, подана до суду позивачем роздруківка із сайту Банку, не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15, постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 704/1023/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 322/1220/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

У даному випадку неможливо також застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк".

За таких обставин наданий Банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладеного з підприємцем Підвашецькою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує зазначених обставин.

Надані позивачем Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо ним підписана. Лише такий факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Умов, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, а тому не може бути розціненим як частина договору, укладеного між сторонами 04.08.2017 шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що при вирішенні спору в даній справі належить приймати до уваги лише умови, викладені у безпосередньо підписаній підприємцем Підвашецькою Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ".

За твердженнями позивача, на виконання умов договору Банком 04.08.2017 перераховано на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 60000 грн., однак, Банком не подано суду документи, що підтверджують перерахунок зазначених коштів на поточний рахунок підприємця Підвашецької.

При цьому Банк указує, що станом на 10.06.2020 заборгованість відповідача за договором становить загальну суму 168628 грн. 01 коп. та складається з заборгованості за кредитом у сумі 70986 грн. 34 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість у сумі 29413 грн. 44 коп., заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії у сумі 12813 грн. 50 коп., заборгованості з пені у сумі 55414 грн. 73 коп.

На підтвердження існування заборгованостей в указаних сумах Банком подано виписки по рахунку підприємця Підвашецької за період 18.08.2017-10.06.2020 і за цей же період розрахунок заборгованості.

Разом із тим, указаний період, висвітлений у поданих Банком доказах, не відповідає періоду існування між сторонами у справі договірних відносин (з 04.08.2017); крім того, із змісту поданого Банком розрахунку заборгованості вбачається що станом на 18.08.2017 залишок поточної заборгованості відповідача за наданим кредитом складав суму 125000 грн. і обнулення заборгованості не відбулося й досі.

Момент виникнення заборгованості підприємця Підвашецької (який міг відбутися як до підписання Анкети-заяви від 04.08.2017, так і після такого підписання) подані Банком докази не висвітлюють. Викладене унеможливлює встановлення судом природи утворення заборгованості відповідача, тобто визначення того, чи отримані спірні кошти в межах даного договору або в межах інших правовідносин між сторонами.

За такого неможливо і встановити наявність правових підстав для нарахування на заборгованість відповідача процентів, комісії та пені на умовах Анкети-заяви; окрім іншого, Анкетою-заявою взагалі не передбачено можливості стягнення з клієнта пені за несвоєчасне виконання договірних зобов?язань.

Господарським процесуальним законодавством визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Ураховуючи викладене, суд визнає, що позивачем не доведено існування обставин, на які він посилався як на підстави для задоволення позову в даній справі, а саме, виникнення заборгованості у спірній сумі в межах договору від 04.08.2017 та наявності підстав для стягнення з відповідача в межах цього договору суми заборгованості, а також заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії за користування кредитом і пені.

Отже, підстави для задоволення позову Банку ? відсутні.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що статтею 129 ГПК України передбачено покладення судового збору та інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в разі відмови в задоволені позову на позивача.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 237, 238, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відмовити повністю.

2. Копії даного рішення направити учасникам справи на адреси, зазначені у вступній частині рішення.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М. Давченко