ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. Справа№ 910/2103/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

Розглянувши у письмовому проваджені без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 (суддя Стасюк С.В., м. Київ)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард", м. Київ

до Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ

про стягнення 4 199,13 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (далі - позивач/ТОВ "Грейнсвард" ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі -відповідач/АТ "Українська залізниця") про стягнення 4 199,13 грн штрафу за несвоєчасну доставку вагонів.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про надання послуг № 07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 в частині порушення термінів та строків поставки за залізничними накладними № 41320128, № 41320144, № 41320136, № 41320235, № 41320201, № 41320110. Позивач зазначає, що зазначений вантаж доставлений відповідачем з порушенням терміну доставки, визначеного ст. 41 Статуту Залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, що підтверджується календарним штемпелем на залізничній накладній. ТОВ "Грейнсвард", посилаючись на допущене відповідачем прострочення термінів доставки вантажу, на підставі ст. 116 Статуту Залізниць України нарахував та заявив до стягнення з відповідача штраф у розмірі 4 199,13 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 4 000,00 грн.

Короткий зміст заперечень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву

Відповідач в обґрунтування заперечень на позов посилався на те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач поніс збитки внаслідок затримки доставки вантажу.

Крім того, АТ "Українська залізниця" у відзиві на позовну заяву просило суд зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 позов задоволено повністю. За рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача 4 199,13 грн штрафу, 2 102,00 грн судового збору та 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції встановив, що вантаж за наявними у матеріалах справи залізничними накладними було доставлено з порушенням термінів, визначених Статутом Залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажів. Судом перевірено та визнано обґрунтованим розгорнутий розрахунок розміру штрафу за несвоєчасну доставку вантажу залізницею, наведений позивачем у позові, тому місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 4 199,13 грн.

Частково задовольняючи заяву позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, пославшись на те, що:

- із наданих позивачем документів не вбачається, що витрати у розмірі 4000,00 грн (враховуючи предмет та підстави позовних вимог у справі № 910/2103/20, обставини даної справи та її складність) мають характер необхідних, а їх розмір є розумним та виправданим (як обов`язкової умови для відшкодування таких витрат іншою стороною);

- враховуючи обставини даної справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, визначений позивачем розмір витрат на послуги адвоката є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співрозмірності і становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ "Грейнсвард" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ "Українська залізниця" на користь ТОВ "Грейнсвард" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Узагальнені доводи скаржника зводяться до наступного, що:

- поза увагою місцевого господарського суду залишився той факт, що відповідачем як монополістом, який проігнорував заявлені позивачем претензії, тим самим взявши на себе тягар понесення додаткових судових витрат, не надано жодного доказу на спростування заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу;

- як вбачається з акта виконаних робіт (наданих послуг) № 01-02-06 від 07.02.2020 до договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020, клієнту надано юридичні послуги, на які було фактично витрачено 380 хвилин, відповідно до п. 4.3 вказаного договору вартість послуг складає 1 000,00 грн за одну годину роботи, а за участь в судовому засіданні - 2 000,00 грн, а відтак, вартість наданих послуг складає 6 333,34 грн, однак за згодою сторін вартість послуг вже була зменшена до 4000,00 грн, проте зазначене не було враховано судом першої інстанції;

- відзив на позовну заяву та клопотання про зменшення витрат на професійну допомогу на адресу позивача не надходили, а у матеріалах справи відсутні будь-які докази такого направлення відповідачу, місцевий господарський суд прийняв до розгляду відзив на позовну заяву, який був поданий відповідачем без дотримання вимог процесуального законодавства;

- за приписами ГПК України, клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу має містити докази не співмірності таких витрат, проте відповідачем відповідного клопотання про зменшення розміру судових витрат до суду першої інстанції подано не було, так само як не було надано і жодного доказу на спростування розміру витрат на професійну правничу допомогу;

- позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору, які відповідачем були проігноровані, а відтак, саме через дії відповідача позивач вимушений був понести витрати на професійну правничу допомогу;

- посилання суду першої інстанції на необґрунтованість та не співмірність витрат на професійну правничу допомогу з предметом позову як на підставу для зменшення таких витрат є безпідставним, необґрунтованим та протиправним, оскільки матеріли справи не містять жодного доказу зазначеного;

- порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 74, 80, 123, 126, 129, 161, 165, 170 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржником було подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

04.05.2020 від відповідача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому АТ "Українська залізниця" просило суд залишити апеляційну скаргу ТОВ "Грейнсвард" без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 залишити без змін.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що місцевий господарський суд дослідивши наявні у матеріалах справи докази дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

На переконання відповідача, відповідає вимогам ГПК України позиція суду першої інстанції про те, що визначений позивачем розмір витрат на послуги адвоката є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності, суперечить принципу розподілу витрат, тому повинен бути зменшеним до 2 000,00 грн. Клопотання про зменшення витрат на професійну правову допомогу міститься у відзиві на позовну заяву та обґрунтовується тим, що представником позивача - Накоп`юком подано декілька однотипних позовних заяв (однакових за змістом), по яких порушені провадження, а також кваліфікацією адвоката, який отримав свідоцтво на право здійснення адвокатської діяльності лише у грудні 2019 року (що підтверджується копією свідоцтва, долученого до матеріалів справи позивачем).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Грейнсвард" у справі № 910/2103/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Разіної Т.І., суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 у справі № 910/2103/20 задоволено клопотання ТОВ "Грейнсвард" та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2018 у справі № 910/2103/20. Відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2103/20. Розгляд апеляційної скарги ТОВ "Грейнсвард" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається з матеріалів справи, 07.02.2018 між ТОВ "Грейнсвард", як замовником та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (найменування змінене на Акціонерне товариство "Українська залізниця"), як перевізником було укладено договір про надання послуг № 07153/ПЗ-2018 (далі - Договір).

Предметом даного Договору (п. 1.1.) якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

У п. 2.1. Договору визначено, що перевезення - послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 зі змінами та доповненнями, Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, який затверджено наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356 (далі - Збірник тарифів), Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за № 1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі -УМВС), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (далі - КОТІФ) відповідно.

Надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами ( п. 1.3. Договору).

Згідно з п. 8.1. Договору сторони домовились про використання електронного документообігу.

Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником (позивачем) договору в електронному вигляді з накладенням ЕЦП (електронний цифровий підпис) в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником (позивачем) будь-якої дії на виконання умов цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018. Якщо жодна з сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії Договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей Договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги ( п. 12.1. Договору).

Місцевим господарським судом встановлено та убачається з матеріалів справи, що:

- залізничними накладними № 41320128, № 41320144 підтверджується факт того, що 01.08.2019 відповідачем прийнято до перевезення вантаж на станції Одеса-Порт Одеської залізниці. Станція призначення - Козова Львівської залізниці. Одержувач -ТОВ "Грейнсвард";

- 10.08.2019 вантаж за залізничними накладними № 41320128, № 41320144 доставлено та видано одержувачеві 11.08.2019;

- залізничними накладними № 41320136, № 41320235, № 41320201 підтверджується факт того, що 01.08.2019 відповідачем прийнято до перевезення вантаж на станції Одеса-Порт Одеської залізниці. Станція призначення - Козова Львівської залізниці. Одержувач - ТОВ "Грейнсвард".

Як убачається з графи 49 залізничних накладних № 41320136, № 41320235, № 41320201 вантаж було переадресовано за наказом ДН-2 Льв на станції 10.08.2019.

11.08.2019 року вантаж за залізничними накладними № 41320136, № 41320235, № 41320201 доставлено та видано одержувачеві.

Залізничною накладною № 41320110 підтверджується факт того, що 01.08.2019 відповідачем прийнято до перевезення вантаж на станції Одеса-Порт Одеської залізниці. Станція призначення - Козова Львівської залізниці. Одержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард".

14.08.2019 вантаж за залізничною накладною № 41320110 доставлено та видано одержувачеві.

Відповідно до графи 52 залізничних накладних № 41320128, № 41320144, № 41320136, № 41320235, № 41320201,№ 41320110 вагони, які прямували до станцій призначення Акціонерним товариством "Українська залізниця" доставлені після закінчення встановленого строку доставки, про що свідчать відповідні календарні штемпелі видачі вантажу на цих накладних.

У наведених залізничних накладних, за якими АТ "Українська залізниця" допущено прострочення доставки вантажу, відмітки про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки не проставлені, що вказує на відсутність поважних причин прострочення термінів доставки вантажу одержувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард".

Позивач зазначає про те, що відповідачем порушено строки доставки спірних вагонів, які встановлені п. 41 Статуту залізниці України та Правилами обчислення термінів доставки вантажів, затверджениминаказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 865/5086, з огляду на що відповідач повинен сплатити позивачу встановлений законом штраф.

Позивач звертався до відповідача з претензіями № 0509-327 від 05.09.2019, № 0509-328 від 05.09.2019, № 0509-340 від 05.09.2019 про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу в загальному розмірі 4 199,13 грн.

Однак зазначені претензії позивача залишилися без відповідачі АТ «Українська залізниця». Доказів сплати штрафу у розмірі 4 199,13 грн відповідач не надав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько -господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі Договору про надання послуг № 07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018. Вказаний договір за своєю правовою природою є договором про перевезення вантажу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

За договором перевезення вантажу, згідно ст. 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

В силу приписів ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них ( ст. 908 ЦК України)

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі (ч. 1 ст. 313 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 919 Цивільного кодексу України, перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Згідно ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Приписами ст. 3 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із Закону України «Про транспорт» , цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 ГК України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 затверджено Статут Залізниць України, який визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

На підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України (п. 5 Статуту).

Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Статтями 22, 23 Статуту передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Частинами 1, 2, 5 ст. 23 Статуту Залізниць України передбачено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

За змістом п 1.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 № 863/5084 (далі - Правила оформлення перевізних документів), на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (ЕЦП). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

У відповідності до п.п. 6.1, 6.6 Правил оформлення перевізних документів, за одним перевізним документом приймаються до перевезення вантажі маршрутом або групою вагонів із дотриманням таких умов: вантажі мають бути одного найменування; вантажі приймаються до перевезення від одного відправника з однієї станції відправлення і адресуються на одну станцію призначення одному одержувачу. Заповнення накладної на маршрут або групу вагонів здійснюється згідно з додатком 3 до цих Правил.

Згідно з додатками 1, 3 до Правил оформлення перевізних документів, у графі 29, яка визначає тип відправки: «Відправка вагонна, контейнерна, групова/маршрутна, контрейлерна, дрібна/збірна», у відповідному місці проставляється позначка «х» і ця графа заповнюється відправником.

Відповідно до ст. 41 Статуту Залізниць України, залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно з п.п. 1.1., 1.2. Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (із змінами та доповненнями), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року № 644 (далі - Правила обчислення термінів доставки вантажу), термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Відповідно до підпункту 1.1.1. Правил обчислення термінів доставки вантажів (ст. 41 Статуту Залізниць України) у разі перевезення вантажною швидкістю залізниці надається термін доставки вантажу: одна доба на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та одна доба на кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок.

Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. При прийманні від відправника вантажу до перевезення раніше дня, на який призначено навантаження, термін доставки обчислюється з 24-ї години того дня, на який призначено навантаження, про що в накладній робиться відмітка в графі "Навантаження призначено на ____число _____місяць" (п. 2.1. Правил обчислення термінів доставки вантажу).

Згідно з п. 2.4. наведених Правил, терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Пунктом 2.10. названих Правил, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно з п. 8 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці, або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або незагального користування.

Згідно з ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом Залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом Залізниць України.

Відповідно до ст. 116 Статуту Залізниць України за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі:

10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби;

20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби;

30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб.

Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув (ч. 2 ст. 116 Статуту Залізниць України).

При цьому, виходячи з правового аналізу вищенаведеної норми, слід констатувати, що визначений її приписами штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Тобто, у випадку якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш ніж на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченої статтею 116 Статуту штрафу відсутні.

Як убачається з залізничних накладних № 41320128, № 41320144 вантаж був відправлений 01.08.2020. Таким чином, термін доставки вантажу становить 6 діб (4 доби + 1 доба на операції, пов`язані з відправленням вантажу + 1 доба у разі переадресування вантажу).

Із вказаних вище залізничних накладних убачається, що вантаж прибув на станцію призначення 10.08.2019, тобто з простроченням доставки на 3 доби.

Як убачається з залізничних накладних № 41320136, № 41320235, № 41320201 вантаж був відправлений 01.08.2019. Таким чином, термін доставки вантажу становить 5 діб (4 доби + 1 доба на операції, пов`язані з відправленням вантажу).

Із вказаних залізничних накладних убачається, що вантаж прибув на станцію призначення 11.08.2019, тобто з простроченням доставки на 3 доби.

Як убачається з залізничної накладної № 41320110 вантаж був відправлений 01.08.2019. Таким чином, термін доставки вантажу становить 5 діб (4 доби + 1 доба на операції, пов`язані з відправленням вантажу).

Проте, відповідачем вантаж по вказаним перевізним документом доставлено лише 14.08.2019, чим допущено прострочення доставки на 7 діб.

Так, за приписами вказаної ч. 2 ст. 116 Статуту штраф за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розкредитування вищенаведених перевізних документів здійснено позивачем впродовж доби з моменту повідомлення вантажоодержувача.

Так, згідно графи 49 перевізних документів № 41320128, № 41320144 про прибуття вантажу позивача повідомлено 11.08.2019 о 00 год. 05 хв. Позивачем 11.08.2019 року о 10 год. 41 хв. здійснено розкредитування вказаних перевізних документів, що підтверджується графою 53 відповідно, та цього ж дня вантаж вивезено із станції.

Згідно графи 49 перевізних документів № 41320136, № 41320235, № 41320201 про прибуття вантажу позивача повідомлено 11.08.2019 року о 12 год. 55 хв. Позивачем 11.08.2019 року о 14 год. 02 хв та 15 год. 03 хв. здійснено розкредитування вказаних перевізних документів, що підтверджується графою 53 відповідно, та цього ж дня вантаж вивезено із станції.

Так, відповідно до графи 49 перевізного документа № 41320110 про прибуття вантажу позивача повідомлено 14.08.2019 о 03 год. 25 хв. Позивачем 14.08.2019 року о 09 год. 49 хв. здійснено розкредитування вказаних перевізних документів, що підтверджується графою 53 відповідно, та цього ж дня вантаж вивезено із станції.

Суд апеляційної інстанції здійснивши перевірку розрахунку штрафу за несвоєчасну доставку вантажу за вищенаведеними накладними, проведеного позивачем окремо по кожному перевізному документу з урахуванням визначеної в графі 31 накладної суми провізної плати для кожного вагону, встановила правомірність задоволення місцевим господарським судом позову про стягнення з відповідача штрафу в сумі 4 199,13 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50% суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У обґрунтування поданого клопотання відповідач послався на те, що матеріли справи не містять доказів понесення позивачем збитків внаслідок затримки вантажу.

Проте сам лише факт відсутності в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків через неналежне виконання відповідачем свого обов`язку не може бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованих підстав для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем не наведено.

З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 4 199,13 грн.

В апеляційній скарзі не заперечуються вищенаведені обставини по суті спору, встановлені місцевим господарським судом і в цій частині рішення суду у даній справі не оскаржено.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених позивачем у апеляційній скарзі

Доводи заявника апеляційної скарги щодо неправомірного зменшення місцевим господарським судом судових витрат на професійну правничу допомогу судом апеляційної інстанції відхиляються, з огляду на наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 102,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України).

Пунктом 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 5, 6 ст. 126 ГПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Зазначена правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Об`єднана палата у вказаній постанові зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

В обґрунтування розміру заявленої суми витрат на правничу допомогу, позивач зазначає, що ним 03.02.2020 було укладено Договір про надання правової допомоги № 01-02 з адвокатом Накоп`юком Ярославом Володимировичем.

Також до позовної заяви позивачем додано: Договір про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020, акт № 01-02/06 виконаних робіт (наданих послуг) від 07.02.2020, рахунок на оплату № 01-02/06 від 07.02.2020 на суму 4 000,00 грн, платіжне доручення № 353 від 07.02.2020 на суму 4 000,00 грн, ордер серії СА № 1002411 від 07.02.2020 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001243 від 16.12.2019.

За змістом п. 1.1. Договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020 клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання всіма законними методами та способами надавати клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до пунктів 4.3. та 4.4. Договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020 вартість послуг наданих адвокатом складає 1 000,00 грн за одну годину роботи, а за участь у кожному судовому засіданні - 2 000,00 грн, але не повинна перевищувати суму у розмірі 30 000,00 грн. За надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін.

В акті № 01-02/06 виконаних робіт (наданих послуг) від 07.02.2020 до Договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020 його сторони погодили, що вартість послуг адвоката складає 4 000,00 грн.

На підтвердження понесення витрат на правову позивачем долучено матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020, ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1002411 від 07.02.2020, виданий на ім`я адвоката Накоп`юк Я.В., акт виконаних робіт (наданих послуг) № 01-02/06 від 07.02.2020, рахунок на оплату № 01-02/06 від 07.02.2020 на суму 4 000,00 грн, платіжне доручення № 353 від 07.02.2020 на суму 4 000,00 грн, копія свідоцтва про право Накоп`юку Я.В на зайняття адвокатською діяльністю.

У обґрунтуванні своїх заперечень щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідач послався на те, що:

- заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу суперечить принципу співмірності з ціною позову, оскільки становить більше 165% від суми заявлених позовних вимог;

- на адресу відповідача надійшло декілька однотипних позовних заяв позивача, по яких Господарським судом міста Києва відкрито провадження у справах, зокрема № 910/1502/20 на суму 7 205,03 грн, № 910/2236/20 на суму 5 163,00 грн, № 910/2083/20 на суму 5 328,32 грн, № 910/2082/20 на суму 5 043,62 грн, № 910/2234/20, № 910/2279/20 на суму 5 163,00 грн та інші, які підготовлені представниками позивача Накоп`юк Ярославом Володимировичем та Драченко Владиславом Вікторовичем, місце здійснення адвокатської діяльності в яких є однаковим (м . Черкаси, вул. Святороїцька, 73), а подані позовні заяви є ідентичними за змістом, містять одну й ту саму граматичну помилку (написано «Позовона заява»).

Північний апеляційний господарський суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і осоновоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як слідує з матеріалів справи:

- справа сторін не є складною, оскільки стосується стягнення штрафних санкцій за шістьма накладними та не містить велику кількість документів, які необхідно було б вивчити при здійсненні підготовчої роботи та не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, а також враховуючи представництво адвоката в аналогічних справах (№№ 910/1502/20, 910/2236/20, 910/2083/20, 910/2082/20, 910/2279/20);

- до розміру судових витрат позивачем, серед іншого, включено копіювання документів, проте такі витрати не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені ст.ст. 1, 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі № 9901/264/19);

- справа сторін є малозначною та потребує лише наявності базових знань у сфері цивільного та господарського законодавства України, а відтак, вивчення судової практики у даній категорії спору не є необхідним;

- з відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідує, що у період з 01.01.2020 було ухвалено більше 50 судових рішень за позовом ТОВ «Грейнсвард» до АТ «Українська залізниця» про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу, у кожній з яких позивачем було заявлено до стягнення і витрати на професійну правничу допомогу, надану двома адвокатами, - Накоп`юк Ярославом Володимировичем та Драченко Владиславом Вікторовичем.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач у цій справі не потребував консультації щодо порядку стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасну доставку вантажу, оскільки такий порядок, вочевидь, є йому відомий, а вказані адвокати при наданні юридичних послуг у цій справі не потребували багато часу для підготовчої роботи для складення позовної заяви, зокрема аналізу законодавства та судової практики, а також для складання позовної заяви

Суд апеляційної інстанції також враховує, що позивачем вчинялись дії досудового врегулювання спору, а саме направлення трьох претензій.

В той же час, матеріали справи свідчать, що такі претензії були складені не адвокатом, а менеджером Сінельником В.І. та підписані директором товариства.

Таким чином, враховуючи наявність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критерієм розумності розміру адвокатських витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу правомірно задоволена судом першої інстанції в частині покладення на відповідача 2 000,00 грн.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.02.2020 у справі № 910/3242/18, від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, від 06.03.2019 у справі № 910/15357/17, від 12.06.2019 у справі № 910/11310/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 753/15683/15.

Щодо посилань позивача на те, що понесення ним додаткових судових витрат обумовлено діями відповідача щодо невиплати спірного штрафу у позасудовому порядку, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що вказані обставини, враховуючи наявність клопотання відповідача про зменшення суми витрат на правову допомогу, не є підставою для стягнення всієї суми заявлених позивачем до стягнення витрат на правову допомогу.

Так само, такими підставами не є й те, що за згодою позивача та адвоката вартість послуг вже була зменшена до 4 000,00 грн.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20, та, відповідно, апеляційна скарга ТОВ "Грейнсвард" є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 910/2103/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова