Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/174/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Тартачник Ю.М., ордер серії АМ 1003940 від 20.07.20;

від відповідача: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Дочірнього підприємства "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (м.Коростень)

до фізичної особи ОСОБА_1 (м.Житомир)

про стягнення 50630,44грн

Дочірнє підприємство "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Тушака Олексія Юрійовича 50630,44грн заборгованості, з яких: 24157,44грн основного боргу, 19802,80грн пені, 4841,20грн інфляційних та 1829,00грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору №198 купівлі-продажу лісопродукції від 03.07.17 в частині оплати отриманого товару.

Ухвалою господарського суду від 17.02.20 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 16.03.20.

Ухвалами суду від 16.03.20, 06.04.20, 18.05.20 у зв`язку із неявкою в судове засідання представників сторін підготовчі засідання відкладалися.

Судом було встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Тушака Олексія Юрійовича за його рішенням 04.12.19, про що до реєстру внесено відповідний запис №3035051.

15.06.20 через діловодну службу суду від позивача надійшло клопотання від 11.06.20 про заміну неналежного відповідача - Фізичної особи-підприємця Тушака Олексія Юрійовича на належного відповідача - Тушака Олексія Юрійовича, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 15.06.20 клопотання позивача від 11.06.20 про заміну неналежного відповідача у справі задоволено; замінено неналежного відповідача - Фізичну особу-підприємця Тушака Олексія Юрійовича на належного - фізичну особу Тушака Олексія Юрійовича; відкладено підготовче засідання на 20.07.20.

26.06.20 на адресу суду від управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради надійшов лист від 23.06.20 №10-09/334, у якому повідомлено, що гр. ОСОБА_1 з 29.07.2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду від 20.07.20 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.09.20.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив.

Слід зазначити, що ухвали господарського суду 17.02.20, 16.03.20, 06.04.20, 18.05.20, 15.06.20, 20.07.20, які направлялись господарським судом рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу відповідача ( м.Житомир, вул.Крошенська, будинок 46, квартира 56), повернулись до суду з відмітками відділення поштового зв`язку "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язку щодо пересилання поштового відправлення", "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.27-30, 35-39, 46-49, 56-59, 71-74, 87-90).

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи і забезпечення явки представника відповідача в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

З огляду на те, що відповідач у строк, встановлений ст.165 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.17 між Дочірнім підприємством "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (продавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Тушаком Олексієм Юрійовичем (покупець, відповідач) укладено договір №198 купівлі-продажу лісопродукції (а.с.8), за умовами якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупцю дров`яну деревину для технологічних потреб, а покупець зобов`язується прийняти лісопродукцію та оплатити її на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Згідно із п.2.2 договору загальна кількість лісопродукції 600,00куб. метрів.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що оплата за товар проводиться покупцем на умовах 100% попередньої оплати за кожну заявлену партію лісопродукції по банківським реквізитам продавця вказаним у договорі.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту остаточного виконання, але в будь-якому випадку до 30.09.17, якщо жодна із сторін не вимагає розірвання договору (п.10.1 договору).

Протоколом погодження договірної ціни сторони погодили найменування продукції - дров`яна деревина для технологічних потреб хвойних порід діам.8 і б.,L-1,25м і кр. (сухостійна); ціна без ПДВ - 540,00 грн за 1 м.куб; дрова паливні 2грн, сосна ціна без ПДВ - 295,00 грн за 1 м.куб (а.с.9).

На виконання умов договору купівлі-продажу №198 від 03.07.17 позивач здійснив поставку товару на суму 24157,44грн, що підтверджується товарно-транспортною накладною №023507 від 03.07.17 (а.с.10).

Однак відповідач не виконав зобов`язання щодо проведення розрахунків за отриманий товар.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, за останнім утворилась заборгованість перед позивачем за поставлений товар на підставі договору купівлі-продажу №198 від 03.07.17 у розмірі 24157,44грн.

Позивач направив на адресу Фізичної особи-підприємця Тушака Олексія Юрійовича претензію з вимогою сплатити заборгованість, яка виникла на підставі договору №198 (а.с.13-170), яку останній залишив без відповіді та задоволення.

За вказаних обставин, позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості , яка виникла на підставі договору №198 купівлі-продажу лісопродукції від 03.07.17 у розмірі 50630,44грн заборгованості, з яких: 24157,44грн основного боргу, 19802,80грн пені, 4841,20грн інфляційних та 1829,00грн 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та всі обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Приписами ч.ч.1, 2 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, в тому числі підприємці, повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до Закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

За своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є господарськими правовідносинами з купівлі-продажу товару, згідно яких у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару (дров`яна деревина) на загальну суму 24157,44грн, виник кореспондуючий обов`язок оплатити його.

Договором купівлі-продажу передбачено 100% передоплату продукції, втім сторони відійшли від цієї умови договору, оскільки позивач здійснив поставку продукції без передплати з боку відповідача, а останній прийняв її без зауважень.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв поставлену позивачем продукцію, він був зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, що відповідає положенням ст. 692 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Незважаючи на умови договору, відповідач не здійснив відповідних розрахунків у повному обсязі за отриманий товар у встановлені договором строки.

Матеріалами справи підтверджено, що у відповідача станом на день розгляду справи існує прострочення в оплаті отриманого від позивача товару на загальну суму 24157,44грн.

Відповідач не надав суду доказів сплати вказаної заборгованості, доводів позивача не спростував.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 24157,44грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за договором №198 купівлі-продажу лісопродукції від 03.07.17 у розмірі 19802,80грн, суд зазначає наступне.

Позивач, мотивуючи позовні вимоги в частині стягнення пені посилається, на пункт 10.2 договору, яким передбачено, що за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань у період дії даного договору винна сторона сплачує штраф у розмірі 0,5%.

Згідно приписів ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Частиною 3 ст.549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у п и с ь м о в і й формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Зі змісту укладеного між сторонами договору №198 від 03.07.17 вбачається, що сторони передбачили відповідальність за невиконання зобов`язань у вигляді штрафу, однак останній не містить умов щодо погодження застосування пені за порушення виконання зобов`язання щодо оплати товару за кожен день прострочення.

Отже, враховуючи, що між сторонами не укладався відповідний письмовий правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання відповідачем у вигляді сплати пені, чинним законодавством України також не встановлено нарахування пені у спірних правовідносинах, вимога про стягнення пені є безпідставною та необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.03.2018 р. у справі № 910/8153/17.

Також позивач просить стягнути з відповідача за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ГПК України 4841,20грн інфляційних та 1829,00грн 3%.

Як унормовано приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" розрахунок інфляційних та 3% річних суд дійшов висновку, інфляційні у сумі 4841,20грн 3% у розмірі та 1829,00грн нараховані обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Крім іншого, судом враховано, що згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Тушака Олексія Юрійовича за його рішенням від 04.12.19, про що до реєстру внесено відповідний запис №3035051.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що на час подання позову до суду відповідач не мав статусу фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до ст.3 ГПК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст. 202-208 ГК України, ч.8 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця (з внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладена в п.28 постанови від 12.03.2019 у справі №909/367/18).

Судом встановлено, що станом на момент подачі позову до суду відповідач втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Разом з тим, оскільки договір №198 купівлі-продажу лісопродукції від 03.07.17 укладений з відповідачем як підприємцем для здійснення господарської діяльності, правовідносини, пов`язані з його використання є господарськими, спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ст.ст.13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Відповідач доказів сплати заборгованості не надав, доводів позивача не спростував.

За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 30827,64грн, з яких: 24157,44грн основного боргу, 1829,00грн 3% річних та 4841,20грн інфляційних.

Суд відмовляє в позові в частині стягнення 19802,80грн пені.

Судовий збір, відповідно до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Дочірнього підприємства "Коростенський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради до Фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , індивідуальний податковий номер )

на користь Дочірнього підприємства "Коростенський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (11500, Житомирська область, м.Коростень, вул.Шевченка, 61, )

- 24157,44грн - основного боргу;

- 1829,00грн - 3% річних;

- 4841,20грн - інфляційних;

- 1279,84грн - судового збору.

3. Відмовити в позові в частині стягнення з відповідача 19802,80грн пені.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 18.09.20

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід)