ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. Справа№ 910/256/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Мельничук О.С.,

представники сторін:

від прокуратури - Козачук В.Б.,

від позивача - не з`явились,

від відповідача 1 - Божинський А.Б.,

від відповідача 2 - не з`явились,

розглядає апеляційну скаргу

Першого заступника прокурора Київської області

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 (повний текст ухвали складено 28.07.2020)

про закриття провадження у справі

у справі № 910/256/20 (суддя Демидов В.О.)

За позовом Першого заступника керівника Броварської місцевої прокуратури в інтересах держави

в особі Служби автомобільних доріг України у Київській області

до:

1. Київської обласної державної адміністрації

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварська транспортна компанія"

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди,-

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Перший заступник керівника Броварської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Служби автомобільних доріг України у Київській області звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварська транспортна компанія" про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що враховуючи наявність такого, що набрало законної сили, рішення господарського суду в справі № 910/20517/16 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що й у даній справі, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі № 910/256/20.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, Перший заступник прокурора Київської області подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що у випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Першого заступника прокурора Київської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року у справі №910/256/20 та призначено розгляд справи на 23.09.2020 року.

08.09.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшов відзив в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 23.09.2020 року прокурор надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача 1 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники позивача та відповідача 2 в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників позивача та відповідача 2.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Заступником керівника Броварської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Служби автомобільних доріг України у Київській області пред`явлені позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Київської обласної державної адміністрації № 221 від 18.03.2010 року "Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ "Броварська транспортна компанія"; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0002, площею 2,4000 га, укладеного Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області з ТОВ "Броварська транспортна компанія" від 25.03.2015 року.

Також, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з Єдиного реєстру судових рішень, 07.11.2017 року керівник Броварської місцевої прокуратури звертався до Київської обласної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварська транспортна компанія", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби автомобільних доріг України у Київській області, з позовом про визнання недійсним розпоряджання Київської обласної державної адміністрації "Про надання в оренду земельної ділянки ТОВ "Броварська транспортна компанія" № 221 від 18.03.2010; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0002 площею 2,4000 га від 25.03.2015, укладеного між відповідачами (справа №910/20517/16).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 року та постановою Верховного Суду від 26.06.2018 року.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у справах №910/20517/16 та №910/256/20 тотожний предмет спору, а тому суд першої інстанції зазначив, що вже є таке, що набрало законної сили, рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та закрив провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (стаття 44 ГПК України).

У випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Отже, у даному спорі Заступник керівника Броварської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва саме в інтересах держави в особі Служби автомобільних доріг України у Київській області, а у справі №910/20517/16 керівник Броварської місцевої прокуратури звертався до суду в інтересах держави без зазначення органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Колегія суддів зазначає, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (справа №910/256/20), зазначений орган набуває статусу позивача, тобто у справі, що переглядається позивачем є Служба автомобільних доріг України у Київській області.

Також колегія суддів зазначає, що у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача, тобто у справі №910/20517/16 позивачем був саме прокурор.

При цьому, колегія суддів звертає угаву, що підставою для закриття провадження відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 та пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України однією з обов`язкових умов є - існування рішення суду, що набрало законної сили у справі між тими самими сторонами. Втім колегією суддів встановлено, що у даній справі (910/256/20) та у справі №910/20517/16 є різні позивачі, що виключає застосування у даному випадку пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, що було помилково зроблено місцевим господарським судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі - Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

При цьому, колегія суддів враховує, що у справі №910/20517/16 спір по суті не було вирішено, а у позові відмовлено з процесуальних питань, тобто питання відновлення порушених прав позивача - Служби автомобільних доріг України у Київській області вирішено не було, що позбавляє останнього в разі закриття у даній справі провадження доступу до правосуддя та належного захисту його права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Отже, справа підлягає передачі на розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Першого заступника прокурора Київської області з підстав, викладених в ній, підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року про закриття провадження у справі №910/256/20, прийнята з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з направленням справи до Господарського суду міста Києва для подальшого розгляду.

Підпунктом в) п. 4 ч.1 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, під час розподілу судових витрат після розгляду даної справи по суті суд першої інстанції повинен вирішити питання щодо розподілу судового збору, сплаченого скаржником за подання апеляційної скарги, з урахуванням вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 280 ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року у справі №910/256/20 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року у справі №910/256/20 про закриття провадження скасувати та направити справу для розгляду по суті до Господарського суду міста Києва.

3. Матеріали справи №910/256/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.09.2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко