ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2020 р. Справа№ 910/7880/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Пересенчук Я.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: Кошліченко В.С.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирської єпархії Української Православної Церкви

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 року

у справі № 910/7880/20 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Житомирської єпархії Української Православної Церкви

до Житомирської обласної державної адміністрації

про скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Житомирська єпархія Української Православної Церкви звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження Житомирської обласної державної адміністрації № 346 від 03.10.2019 року Про реєстрацію Статуту релігійної організації у новій редакції: "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області".

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 року у справі № 910/7880/20 відмовлено у прийнятті позовної заяви.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають, у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації. Таким чином, і дій уповноваженого органу щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Житомирська єпархія Української Православної Церкви звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 року, а справу № 910/7880/20 направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник вказав, що суб`єктивний склад сторін у даній справі відповідає приписам ГПК України та справа підлягає розгляду саме в порядку господарського судочинства. Апелянт зазначає, що позовні вимоги обґрунтовані проведенням реєстрації змін до статуту через незаконні дії осіб, які подали відповідну заяву та документи відповідачеві, відсутність повноважень у особи, яка подала заяву та документи для внесення змін до статуту, порушення порядку та способу скликання парафіяльної ради, парафіяльних зборів та право участі у них, повноваження приймати рішення про внесення змін до статуту, що має вирішуватися за правилами господарського судочинства відповідно до суб`єктивного складу сторін. Практика Верховного Суду, на яку посилається суд першої інстанції, має інший суб`єктивний склад сторін спору - позивачем у наведених рішеннях Верховного Суду була фізична особа та відповідно саме за ознаками суб`єктивного складу сторін спору відповідні справи підлягали розгляду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/7880/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуючий суддя; судді - Пашкіна С.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/7880/20 та призначено апеляційний розгляд справи на 16.09.2020.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2020 року № 09.1-08/3137/20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням суддів Кропивної Л.В., Пашкіної С.А. у відпустках.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2020 року для розгляду справи №910/7880/20 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю, Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2020 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Житомирської єпархії Української Православної Церкви на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 року по справі №910/7880/20.

Позиції учасників справи

28.08.2020 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Явка представників сторін

Представник відповідача у судове засідання 16.09.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи вказана особа була повідомлена належним чином, що підтверджуються наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень.

Крім того, 14.09.2020 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Враховуючи, що відповідач були належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 16.09.2020 за відсутності представника відповідача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Визначення належності справи суду певної юрисдикції здійснюється за правилами, чинними на час звернення з позовом до суду, якщо інше не передбачено законодавством.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 15) ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. ст. 2, 3 ГК України, відповідно до яких під господарською діяльністю розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За змістом ст. 52 ГК України некомерційне господарювання - це самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку. Некомерційна господарська діяльність здійснюється суб`єктами господарювання державного або комунального секторів економіки у галузях (видах діяльності), в яких відповідно до статті 12 цього Кодексу забороняється підприємництво, на основі рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Некомерційна господарська діяльність може здійснюватися також іншими суб`єктами господарювання, яким здійснення господарської діяльності у формі підприємництва забороняється законом.

Некомерційну господарську діяльність, зокрема, здійснюють благодійні, релігійні та інші організації, діяльність яких спрямована на виконання їх статутних завдань та цілей. Так, відповідно до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні організації створюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру.

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин (приватноправовий характер правовідносин); наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення релігійної організації врегульовано Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Статтею 7 названого Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" унормовано, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим (ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

За правилами, встановленими ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження, порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації, повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону.

Частина 1 статті 14 цього Закону передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України. Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень), що передбачено ч. ч. 21, 22 ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (ч. 2 ст. 15 Закону Законом "Про свободу совісті та релігійні організації").

Таким чином, виходячи із правового аналізу вищенаведених норм, судова колегія приходить до висновку, що згідно прямої вказівки закону оскарження рішення уповноваженого органу про відмову в реєстрації статуту, а також перевищення строків прийняття такого рішення, може бути оскаржено до суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

В той же час, предметом позову у даній справі є вимога Житомирської єпархії Української Православної Церкви, як юридичної особи, про визнання протиправним та скасування розпорядження Житомирської обласної державної адміністрації № 346 від 03.10.2019 року Про реєстрацію Статуту релігійної організації у новій редакції: "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області".

Тобто, питання неправомірності прийняття уповноваженим органом рішення про відмову в проведені реєстрації статуту або внесення відповідних змін позивачем у даній справі не порушено.

Відтак, колегія суддів вважає передчасними висновки місцевого господарського суду про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ч. 21 ст. 14, ч. 2 ст. 15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та віднесення даного спору до цивільної юрисдикції.

Крім того, законодавець, відносячи у Законі України "Про свободу совісті та релігійні організації" спори, які пов`язані з бездіяльністю чи відмовою у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, до цивільної юрисдикції, виходив з того, що оскільки процедура створення релігійної організації відбувається шляхом об`єднання громадян, які в порядку, передбаченому Законом, подають документи для її реєстрації, а тому спір щодо відмови у реєстрації статуту громадської організації або бездіяльності відповідного органу підлягає розгляду за правилами цивільного процесуального законодавства, так як він виник до моменту реєстрації громадської організації як юридичної особи.

У даній справі оскаржуються проведені Житомирською обласною державною адміністрацією зміни до статуту громадської організації, яка вже є створеною та існуючою юридичною особою. Тобто, дані зміни були вчиненні самою релігійною організацією, як юридичною особою, за результатами проведення зборів членів територіальної громади.

А тому, в контексті викладеного вище, судова колегія вважає, що у даній справі слід керуватися загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, а саме, суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем у даній справі є Житомирська єпархія Української Православної Церкви, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридична особа за організаційно-правовою формою - релігійна організація.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем вимог чинного законодавства України, яке регулює підстави і порядок внесення змін до статутів релігійних організацій та затвердження його у новій редакції. Позивач посилається на те, що таке рішення відповідача безпідставно здійснило зміну підлеглості релігійних громад іншому релігійному центру і таким чином порушила права цих релігійних громад на свободу віросповідання, а також права Житомирської єпархії Української Православної Церкви, як релігійного об`єднання, до складу якого входять вищевказані релігійні громади.

Крім того, за твердженням позивача, проведені загальні збори членів релігійної громади, на яких було прийнято рішення про перехід під канонічне підпорядкування Православної Української Церкви та зміну назви парафії, були проведені без участі дійсних представників членів релігійної громади, а рішення загальних зборів релігійної громади було підписане неуповноваженими особами.

При цьому, позивач в обґрунтування незаконності рішення відповідача посилається на порушення іншими релігійними громадами порядку проведення та скликання загальних зборів таких громад та підписання прийнятого рішення не уповноваженими особами.

За встановленого, колегія суддів з огляду на приватноправовий характер правовідносин у цій справі та суб`єктний склад сторін, вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства. Зокрема, судом не було враховано суб`єктний склад сторін цього спору (спір між юридичними особами).

При цьому апеляційна інстанція вважає помилковим врахуванням судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 20.11.2019 у справі № 910/8132/19; від 18.12.2019 у справі № 916/2086/19, оскільки суб`єктний склад сторін та предмет спору у вказаних справах є відмінним, а саме фізична особа звернулась з позовом до релігійної організації; правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, стосуються питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади.

Тоді як, у відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників господарських відносин, об`єкта і предмета правового регулювання, підстав позову, фактичних обставин, що формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правового регулювання, а також умов застосування правових норм.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у даній справі слід врахувати правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 19.12.2018 у справі 806/3462/14, від 08.11.2019 у справі № 807/2297/15. До того ж, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду здійснив розгляд справ за тотожним предметом і суб`єктним складом в порядку господарського судочинства у справах № 910/13499/19 (постанова від 27.05.2020).

Посилання відповідача на те, що у проваджені Корольовського районного суду м. Житомира перебуває справа № 296/1480/20 про той же самий предмет і с тих самих підстав колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 24.02.2020, позивачем у справі № 296/1480/20 є фізична особа, тоді як у даній справі позивачем є юридична особа - Житомирська єпархія Української Православної Церкви.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладені обставини колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали було невірно застосовано норми процесуального права та неправильно застосовано матеріальне законодавство, у зв`язку з чим ухвала Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 підлягає скасуванню, а справа № 910/7880/20 підлягає передачі до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання щодо відкриття провадження в порядку, визначеною Главою 2 Розділу ІІІ ГПК України.

У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 280, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Житомирської єпархії Української Православної Церкви на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 року у справі № 910/7880/20 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 року у справі № 910/7880/20 скасувати.

3. Справу № 910/7880/20 направити до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження в порядку, визначеною Главою 2 Розділу ІІІ ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22.09.2020

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Н.Ф. Калатай

Є.Ю. Пономаренко