ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2020 р. Справа № 924/633/20

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Музики М.В., за участю секретаря судового засідання Устінової А.П., розглянувши справу

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області

про стягнення заборгованості за договором №2591/1617-БО-34 постачання природного газу від 31.10.2016 року в розмірі 6503150,17 грн., з яких 4213528,20 грн. - основний борг, 572919,66 грн. - пеня, 436373,18 грн. - 3% річних та 1280329,13 грн. інфляційних втрат,

за участю представників сторін:

позивача: адвокат Безпалюк О.Л. згідно довіреності №14-198 від 17.05.2019 року (в режимі відео конференції);

відповідача: Григорук С.В. згідно ордеру серії ХМ №029556 від 18.06.2020 року;

рішення ухвалюється після оголошеної 16.09.2020 року перерви в судовому засіданні

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №2591/1617-БО-34 постачання природного газу від 31.10.2016 року в розмірі 6503150,17 грн., з яких 4213528,20 грн. - основний борг, 572919,66 грн. - пеня, 436373,18 грн. - 3% річних та 1280329,13 грн. інфляційних втрат. Вимоги мотивує неналежним виконанням КП по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старкостянтинівської міської ради своїх зобов`язань з своєчасної та повної оплати за поставлений позивачем природний газ.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 27.05.2020 року відкрито провадження у справі за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ до комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області про стягнення заборгованості за договором №2591/1617-БО-34 постачання природного газу від 31.10.2016 року в розмірі 6503150,17 грн., з яких 4213528,20 грн. - основний борг, 572919,66 грн. - пеня, 436373,18 грн. - 3% річних та 1280329,13 грн. інфляційних втрат; призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач у відзиві на позов від 18.06.2020 року просить суд відмовити АТ НАК «Нафтогаз України» в повному обсязі, а також застосувати строки нарахування пені, 3% річних та інфляції. Заперечення мотивує тим, що зобов`язання за договором №2383/1617-ТЕ-34 від 12.09.2016 року в частині оплати вартості поставленого газу здійснювалось шляхом перерахунку сум коштів з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання відповідно до Постанови КМУ від 18.06.2014 року №217, за умовами якої усі кошти, що сплачуються споживачами відповідача, надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання та розподіляються уповноваженим банком згідно з визначеними нормативами. Вказане, на переконання відповідача, усуває останнього від процесу розподілу отриманих від споживачів коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні уповноваженим банком із спеціальних рахунків відповідача на рахунки позивача, та свідчить про відсутність порушення у розрахунках власними коштами.

З викладеного відповідач робить висновок, що оскільки КП «Тепловик» був позбавлений можливості впливати на строки, порядок та розмір розрахунків за поставлений позивачем природний газ, то нарахування пені, 3% річних та втрат від інфляції є безпідставним.

Додатково зауважує на нарахуванні позивачем пені, яка перевищує шестимісячний термін та просить застосувати строки стягнення пені у зв`язку з складним фінансовим становищем відповідача. Звертає увагу на нарахуванні інфляційних втрат з порушенням вказівок, викладених в Постанові Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 року та листі ВСУ від 03.04.2997 року. Окрім того, просить суд зменшити розмір пені на 50% у зв`язку із складним фінансовим становищем.

Позивач у відповіді на відзив від 30.06.2020 року вважає заперечення відповідача необґрунтованими з посиланням на пункти укладеного між сторонами договору та положення Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на які покладені спеціальні обов`язки, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2516. Акцентує увагу на позиціях Верховного суду з даного приводу, викладених у постановах від 21.11.2019 року у справі №902/517/18, від 21.02.2018 року у справі №910/16072/16, від 17.04.2018 року у справі №918/1395/15, від 12.06.2018 року у справі №922/1010/16, від 31.07.2019 року у справі №921/739/17-г/5, від 08.08.2019 року у справі №905/1449/19, від 20.08.2019 року у справі №921/574/17-г/5, від 15.10.2019 року у справі №910/16181/18, від 11.12.2019 року у справі №916/1109/18; окрім того, заперечує щодо зменшення пені.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

31.10.2016 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальником) та комунальним підприємством по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради (споживачем) укладено договір постачання природного газу № 2591/1617-БО-34 (далі договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

Згідно із п. 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.10.2016р. по 31.03.2017р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 2130,0 тис. куб. метрів, у тому числі за місяцями: жовтень 140,0 куб. м., листопад 240,0 куб.м., грудень 420,0 куб.м., 4 квартал 2017р. 800,0 куб.м., січень 460,0 куб.м., лютий 460,0 куб.м., березень 380,0 куб.м., І квартал 2018р. 1300,0 куб.м.

Як передбачено п. 2.6 договору розподіл (транспортування) природного газу за цим договором здійснюється оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи), а саме: ПАТ "Хмельницькгаз", з яким споживач уклав відповідний договір.

Розділом 3 договору визначений порядок та умови передачі природного газу. Зокрема, в п. 3.1. договору зазначено, що постачальник передає споживачеві природний газ у його загальному потоці імпортований газ - у пунктах приймання-передачі природного газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та/або в пунктах приймання-передачі природного газу з підземних сховищ до газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Як передбачено п. 3.4 договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Відповідно до п. 5.1. договору ціна на природний газ визначається відповідно до п. 5.2. цього договору, В подальшому ціна на газ визначається шляхом підписання сторонами відповідних додаткових угод до договору на підставі ціни, що розміщується на офіційному веб-сайті постачальника. У разі зміни ціни постачальником така ціна є обов`язковою для сторін даного договору. Споживач підписанням цього договору підтверджує, що погоджується з даним порядком визначення та зміни ціни.

Згідно із п. 5.2. договору ціна за 1000 куб. метрів газу за цим договором з 01.10.2016 року становить 5916,00 грн., податок на додану вартість 1183,20 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу з ПДВ 7099,00 грн.

Як передбачено п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони у п. 6.2. договору погодили, що у будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розраховуватись за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1. договору у разі, коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу.

Розділом 7 договору визначені права та обов`язки сторін, де в п. 7.1. вказано, що споживач має право, зокрема, отримувати природний газ відповідно до умов цього договору.

В свою чергу, споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором (п. 7.2.).

Згідно із п. 7.4. договору постачальник зобов`язаний, зокрема, забезпечувати постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договору.

У п. 8.1. договору вказано, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Відповідно до п. 8.2. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Як передбачено п. 10.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 р. до 31.03.2017р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1. договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками.

До договору вносились зміни шляхом укладення додаткових угод № 1 до договору постачання природного газу від 31.10.2016 р., №2 від 22.11.2016 року, №3 від 30.12.2016 року, якими збільшено ціну за газ, №4 від 23.01.2017 року, №5 від 31.03.2017 року, у якій погоджено передання газу постачальником споживачу в період з 01.04.2017 року по 30.09.2017 року у погоджених в угоді обсягах, збільшено ціну за газ, а також продовжено дію договору в частині реалізації природного газу до 30.09.2017 року.

На виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ: у жовтні 2016 року на суму 873187,40 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 року); у листопаді 2016 року на суму 1628008,98 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2016 року); у грудні 2016 року на суму 2143735,27 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2016 року); у січні 2017 року на суму 1650620,09 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.11.2017 року); у лютому 2017 року на суму 1427097,38 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2017 року); у березні 2017 року на суму 744508,34 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2017 року); у квітні 2017 року на суму 632329,88 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2017 року).

Відповідач звернувся з листом №854/1 від 30.11.2016 року до позивача з проханням про перерозподілення сплачених коштів.

Як вбачається із розрахунків обсягу заборгованості з різниці в тарифах, підписаного відповідачем, обсяг заборгованості з різниці в тарифах в період з 2012 по 2017 роки склав 6097591,00 грн.; за період з 2016-2017 року 35867958,00 грн.

З огляду на несвоєчасну сплату відповідачем коштів за природний газ, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що 31.10.2016 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальником) та комунальним підприємством по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради (споживачем) укладено договір постачання природного газу № 2591/1617-БО-34, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

За приписами частин 1, 2 статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За змістом ч. 1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На виконання умов договору Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (постачальником) поставлено, а відповідачем прийнято природний газ у жовтні 2016 року на суму 873187,40 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 року); у листопаді 2016 року на суму 1628008,98 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2016 року); у грудні 2016 року на суму 2143735,27 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2016 року); у січні 2017 року на суму 1650620,09 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.11.2017 року); у лютому 2017 року на суму 1427097,38 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2017 року); у березні 2017 року на суму 744508,34 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2017 року); у квітні 2017 року на суму 632329,88 грн. (акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2017 року). На загальну суму 9099556,34 грн.

Як передбачено п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Натомість, відповідачем, всупереч умовам договору, не в повному обсязі проведено оплату за поставлений газ у січні 2017 року на суму 1409523,60 грн.; у лютому 2017 року на суму 1427097,38 грн.; у березні 2017 року на суму 744508,34 грн. та у квітні 2017 року на суму 623398,88 грн., на загальну суму 4213528,20 грн. Оскільки доказів сплати вказаної суми учасниками справи не надано, вимога про стягнення 4213528,20 грн. основного боргу підлягає задоволенню.

НАК «Нафтогаз України» також просить суд стягнути з відповідача 527919,66 грн. пені, 436373,18 грн. 3% річних та 1280329,13 грн. втрат від інфляції згідно поданих розрахунків.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 ЦК України).

Разом з цим, згідно з приписами статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2018 року у справі №918/1395/18, від 21 лютого 2018 року у справі №910/16072/16, від 27.02.2020 року у справі №921/12/19, а також в ухвалі від 04.09.2020 року у справі №903/918/19 зауважив, що порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затверджений постановою КМУ від 18 червня 2014 року №217 визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже знаходяться на поточному рахунку з спеціальним режимом використання, і жодним чином не стосується договірних зобов`язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та ніяк не впливає на них. Відтак, положення Порядку №217 не виключають можливість теплопостачальних організацій впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, тому є можливим застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

З зазначеного критично оцінюються доводи відповідача щодо безпідставності нарахування пені, втрат від інфляції та 3% річних у зв`язку з неможливість останнього впливати на розрахунки по причині проведення розрахунку згідно порядку, визначеного Постановою КМУ №217.

За результатами перерахунку пені судом встановлено, що позивачем здійснено відповідні нарахування за зобов`язаннями жовтня 2016 року за період з 26.11.2016 року по 27.12.2016 року; за зобов`язаннями листопада 2016 року за період з 27.12.2016 року по 28.02.2017 року; за зобов`язаннями грудня 2016 року за період з 26.01.2017 року по 25.07.2017 року; за зобов`язаннями січня 2017 року за період з 28.02.2017 року по 27.08.2017 року; за зобов`язаннями лютого 2017 року за період з 28.03.2018 року по 27.09.2017 року; за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 року по 25.10.2017 року та за зобов`язаннями квітня 2017 року за період з 26.05.2017 року по 25.11.2017 року. Вказані нарахування здійснено відповідно до умов договору та в межах шестимісячного строку, визначеного ст. 232 ГК України, чим спростовуються відповідні заперечення відповідача. Відтак, 572919,66 грн. пені підлягає стягненню з відповідача.

Аналогічно 3% річних у розмірі 436373,18 грн. правомірно нараховано позивачем, тому вказана позовна вимога також підлягає задоволенню.

В частині нарахувань втрат від інфляції судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 (на застосуванні якого наголосив ВС у постановах від 25.08.2020 року у справі №924/534/19, від 25.08.2020 року у справі №920/710/19, від 20.08.2020 року у справі №904/3546/19, від 13.08.2020 року у справі №905/1302/18). Зокрема, при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду (п. 28 постанови у справі №905/21/19).

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100% (п. 28 постанови у справі №905/21/19).

Відтак, судом здійснено наступний перерахунок втрат від інфляції за формулою, викладеною у постанові об`єднаної палати ВС у справі №905/21/19: за зобов`язаннями листопада 2016 року 1547951,98 грн. * 100,1 (індекс інфляції за січень 2017 року) 450978,18 грн. = 1114001, 27 грн.; 1114001, 27 грн. * 101 (індекс інфляції за лютий 2017 року) 1049620,72 грн. = 75520, 56; 75520,56 грн. 47353,08 грн. = 28167,48 грн.;

за зобов`язаннями грудня 2016 року: 2143735,27 грн. * 101 (індекс інфляції за лютий 2017 року) 0 грн. = 2165172,62 грн.; 2165172,62 грн. * 101,8 (індекс інфляції за березень 2017 року) 800509, 65 грн. = 1403636,08 грн.; 1403636, 08 грн. * 100, 9 (індекс інфляції за квітень 2017 року) - 87450, 3 грн. = 1328818,5 грн.; 1328818,5 грн. * 101, 3 (індекс інфляції за травень 2017 року) - 406582, 36 грн. = 939510,78 грн.; 939510,78 грн. * (індекс інфляції за червень 2017 року) 120205,83 грн. = 834337,12 грн.; 834337,12 грн. * 100,2 (індекс інфляції за липень 2017 року) 7285, 73 грн. = 828720,26 грн.; 828720,26 грн. * 99,9 (індекс інфляції за серпень 2017 року) 795, 1 грн. = 827096,31 грн.; 827096,31 грн. * 102 (індекс інфляції за вересень 2017 року) 1309,5 грн. = 842328, 74 грн.; 842328,74 грн. * 101, 2 (індекс інфляції за жовтень 2017 року) 123232,48 грн. = 729204,2 грн.; 729204,2 грн. * 100,9 (індекс інфляції за листопад) 73611,01 грн. = 662156,03 грн.; 662753,51 грн. * індекси інфляції з грудня 2017 року по жовтень 2018 року 0 грн. = 718930,14 грн. ; 718930,14 грн. 522753,51 грн. = 196176, 63 грн.;

за зобов`язаннями січня 2017 року: 1650620,09 грн. * індекс інфляції за період з березня 2017 року по жовтень 2018 року 0 грн. = 1973462,78 грн.; 1973462,78 грн. * 101,4 (індекс інфляції за листопад 2018 року) 241096,49 грн. = 1759994, 77 грн.; 1759994, 77 * індекс інфляції з грудня 2018 року по лютий 2020 року = 1844133,76 грн.; 1844133,76 грн. 1409523,60 грн. = 434610, 16 грн.;

за зобов`язаннями лютого 2018 року: 1427097,38 грн. * індекс інфляції з квітня 2017 року по лютий 2020 року = 252667,74 грн.;

за зобов`язаннями березня 2017 року: 744508,34 грн. * індекс інфляції з травня 2017 року по лютий 2020 року = 176219,83 грн.;

за зобов`язаннями квітня 2017 року: 632398,88 грн. * індекс інфляції за період з червня 2017 року по лютий 2020 року = 139647,72 грн.

З викладеного вище розрахунку позивачем в межах сум, допустимих до стягнення, здійснено нарахування втрат від інфляції, тому вимога про стягнення 1280329,13 грн. втрат від інфляції також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.

Згідно зі статтею 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, суди мають взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи обставини справи, майновий стан сторін, стан розрахунків та соціальну значущість підприємства відповідача, яке є комунальним підприємством та здійснює виробництво теплової енергії для потреб населення, а також стягнення на користь позивача значні суми процентів річних та інфляційних втрат, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем, тобто враховуючи, що при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 233 ГК України, для зменшення нарахованої позивачем пені на 50% (аналогічних висновків дійшов Верховний суд у справі №9 924/754/18 від 18.06.2019 року).

З всього вищевикладеного, позов акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ до комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області про стягнення заборгованості за договором №2591/1617-БО-34 постачання природного газу від 31.10.2016 року в розмірі 6503150,17 грн., з яких 4213528,20 грн. - основний борг, 572919,66 грн. - пеня, 436373,18 грн. - 3% річних та 1280329,13 грн. інфляційних втрат, підлягає частковому задоволенню у зв`язку з відмовою в стягненні 286459,83 грн. пені.

Витрати по сплаті судового збору в повному обсязі покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 20, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ до комунального підприємства по експлуатації теплового господарства "Тепловик" Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області про стягнення заборгованості за договором №2591/1617-БО-34 постачання природного газу від 31.10.2016 року в розмірі 6503150,17 грн., з яких 4213528,20 грн. - основний борг, 572919,66 грн. - пеня, 436373,18 грн. - 3% річних та 1280329,13 грн. інфляційних втрат, задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради ( 31101, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. Ессенська, буд. 2, блок 4, код 14151464) на користь акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077,20 грн. (чотири мільйони двісті тринадцять тисяч п`ятсот двадцять вісім грн. 20 коп.) основного боргу, 286459,83 грн. (двісті вісімдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять грн. 83 коп.) пені, 436373,18 грн. (чотириста тридцять шість тисяч триста сімдесят три грн. 18 коп.) 3% річних, 1280329,13 грн. (один мільйон двісті вісімдесят тисяч триста двадцять дев`ять грн. 13 коп.) інфляційних втрат, 97547,25 грн. (дев`яносто сім тисяч п`ятсот сорок сім грн. 25 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ.

В стягненні 286459,83 грн. пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.09.2020 року

Суддя М.В. Музика

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/

Віддрук. у 3 прим.: 1 - до справи; 2 - позивачу (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6) - рек. з пов. про вручення; 3 - відповідачу (31101, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. Ессенська, буд. 2, блок 4) - рек. з пов. про вручення