РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020Справа № 910/6171/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (бул. Шевченка, 62, м. Маріуполь, Донецька область, 87539)

до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (вул. Дорогожицька, 10, м. Київ, 04112)

про стягнення 1 821 087,83 грн,

Представники сторін:

від позивача: Баган Т.Г.,

від відповідача: Лисенков В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" надійшла позовна заява до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про стягнення заборгованості у розмірі 1 159 655,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати наданих послуг за договором про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 відкрито провадження у справі №910/6171/20, підготовче засідання призначено на 10.06.2020.

02.06.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

05.06.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

В підготовче засідання 10.06.2020 з`явився представник відповідача, який надав докази часткової сплати боргу.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відкласти підготовче засідання на 08.07.2020.

23.06.2020 на електронну пошту суду від позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" у задоволенні заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.у справі № 910/6171/20.

25.06.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

07.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

В підготовче засідання 08.07.2020 з`явився представник відповідача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив заяву про збільшення розміру позовних вимог прийняти до розгляду, відкласти підготовче засідання на 05.08.2020, встановити відповідачу у строк до 18.07.2020 надати заперечення на заяву про збільшення позовних вимог.

13.07.2020 на електронну пошту суду від позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено.

17.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог.

03.08.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 05.08.2020 з`явилися представники позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву до 02.09.2020.

10.08.2020 на електронну пошту суду від позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2020 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено.

25.08.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

В підготовче засідання 02.09.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті та розпочати розгляд справи по суті у цей самий день.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 16.09.2020.

03.09.2020 на електронну пошту суду від позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено.

В судовому засіданні 16.09.2020 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, просив звільнити відповідача від сплати штрафних санкцій.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (постачальник) та Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 1030 (надалі також - Договір) шляхом підписання заяви-приєднання.

Цей Договір про постачання електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладений сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього Договору, згідно із заявою приєднанням, яка є Додатком 1 до цього договору. (п. 1.1. Договору)

Згідно з п. 2.1 Договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 5.1 Договору, споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком № 2 до цього договору.

За умовами п. 5.5 договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

Відповідно до п. 5.7 договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.

Згідно з п. 4.1 Публічної комерційної пропозиції (додаток 2 до договору), яка діяла до 01.07.2019, оплата заявлених обсягів споживання електричної енергії здійснюється на умовах попередньої оплати за графіком: не пізніше ніж за 5 календарних днів до дати початку розрахункового періоду - 35% від заявленого обсягу; не пізніше ніж на 5-й день розрахункового періоду - 30% від заявленого обсягу; не пізніше ніж на 1 день розрахункового періоду - 35% від заявленого обсягу; з наступним перерахунком (остаточним розрахунком), що проводиться за фактично відпущену електричну енергію.

У п. 5.2 Публічної комерційної пропозиції вказано, що надані постачальником рахунки за фактично відпущену електричну енергію підлягають оплаті споживачем протягом п`яти робочих днів з дати їх отримання.

Відповідно до п. 5.1 Індивідуальної комерційної пропозиції (додаток 2 до договору), яка діє з 01.07.2015, оплата обсягів споживання електричної енергії здійснюється наступними етапами: не пізніше ніж за 5 календарних днів до дати початку розрахункового періоду - 35% від заявленого обсягу; не пізніше ніж на 5-й день розрахункового періоду - 30% від заявленого обсягу; не пізніше ніж на 10-й день розрахункового періоду - 35% від заявленого обсягу; остаточний розрахунок за фактичним обсягом споживання не пізніше ніж на 5 робочий день після закінчення розрахункового періоду.

Звернувшись до суду з цим позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), позивач зазначив, що відповідач не виконав свої зобов`язання зі сплати вартості спожитої електричної енергії за період з листопада 2019 року по травень 2020 року у повному обсязі, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у загальному розмірі 1 641 969,79 грн.

На підтвердження заявлених вимог позивач подав акти приймання - передавання товарної продукції (електроенергії) за січень 2019 року - травень 2019 року, вересень 2019 року - травень 2020 року, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, а також виставлені відповідачу рахунки за спожиту електроенергію за січень 2019 року - травень 2019 року, серпень 2019 року - травень 2020 року, у яких зазначено терміни їх сплати та дати отримання рахунків відповідачем, його підписи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що поданими доказами підтверджується, що свої зобов`язання з постачання електричної енергії за договором позивач виконав належно, а у відповідача виник відповідний обов`язок спожитої енергії за період з листопада 2019 року по травень 2020 року у загальному розмірі 1 641 969,79 грн.

Водночас, після відкриття провадження у справі № 910/6171/20 позивачем було сплачено відповідачу заборгованість за договором у загальному розмірі 1 641 969,79 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 2748 від 12.05.2020 на суму 50 000,00 грн, № 2762 від 14.05.2020 на суму 50 000,00 грн, № 2788 від 18.05.2020 на суму 50 000,00 грн, № 2805 від 19.05.2020 на суму 91 899,92 грн, № 3030 від 05.06.202 на суму 242 096,84 грн, № 3509 від 10.07.2020 на суму 289 403,46 грн, № 3519 від 13.07.2020 на суму 284 158,60 грн, та виписками по рахунку позивача про сплату 310 428,89 грн 11.06.2020, 73 982,08 грн - 17.06.202 та 200 000,00 грн - 18.06.2020, а загалом на суму 1 641 969,79 грн.

Отже, після відкриття провадження у справі відповідач погасив заборгованість за договором перед позивачем у повному обсязі, що підтвердив сам позивач.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставині, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі № 910/6171/20 в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 1 641 969,79 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

У зв`язку із простроченням оплати вартості поставленої електричної енергії позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 19 063,47 грн за загальний період прострочення з 09.02.2019 по 30.06.2020 та інфляційні в розмірі 18 609,86 грн за загальний період прострочення з 01.05.2019 по 30.06.2020.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на підставі якої позивач звертається з такою вимогою, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних, суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі у зв`язку з правильністю та обґрунтованістю здійснених розрахунків.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 141 444,71 грн за загальний період прострочення з 09.02.2019 по 30.06.2020.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 5.8 договору у разі порушення строків оплати споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, нарахованої протягом всього періоду прострочення зобов`язання, якщо інше не встановлено у комерційній пропозиції, яка є додатком до цього договору.

Аналогічні положення щодо нарахування пені викладені в пунктах 7.1 Публічної комерційної пропозиції та Індивідуальної комерційної пропозиції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував пеню за порушення відповідачем строків оплати електроенергії за січень - травень 2019 року, серпень - грудень 2019 року, січень - травень 2020 року.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за указані періоди, суд дійшов висновку про його обґрунтованість.

Водночас, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені за січень-березень 2019 року.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України)

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частин 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).

Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" постановлено установити карантин на усій території України з 12 березня 2020 року.

Як свідчить накладена Укрпошти, вміщена на конверті, в якому до суду надійшла дана позовна заява, позов поданий до відправлення 23.04.2020.

Отже, з огляду на наведені положення закону, суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності за вимогою про стягнення пені, нарахованої на суму боргу за січень 2019 року (з 09.02.2019 по 20.02.2019) в розмірі 2 377,02 грн, оскільки річний строк для заявлення вказаних вимог закінчився до моменту запровадження карантину (12.03.2020). Отже, у задоволенні цих вимог слід відмовити за пропуском позовної давності.

Щодо вимог про стягнення пені, нарахованою на суми боргу за лютий та березень 2019 року, то в цій частині строк позовної давності пропущений не був в силу наведених положень закону та своєчасності заявлення позову.

Отже, у зв`язку з викладеним, позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню на суму 139 067,69 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16 та у постанові від 27.02.2019 у справі №910/9765/18.

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 зазначено, що зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

При цьому, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 зазначено, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Однак, суд зазначає, що всупереч наведеному відповідачем не наведено обґрунтованих обставин та не подано жодних доказів в підтвердження відсутності у нього вини у простроченні оплати спожитої електроенергії. Відповідачем не наведено підстави та не надано докази винятковості обставин, які призвели до порушення ним строків сплати електроенергії.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач є таким само господарюючим суб`єктом, як і відповідач та несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Отже, нарахована позивачем пеня підлягає стягненню за сам факт допущення порушення, незалежно від того, чи завдано позивачу у зв`язку з цим збитків.

З урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, встановивши відсутність доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення та які можуть бути підставою для зменшення розміру пені, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, зважаючи на викладене, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в частині закриття провадження - на відповідача у зв`язку з тим, що спір виник внаслідок його неправильних дій.

Разом з тим, частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки позивачем внесено судового збору більше на 74,74 грн, ніж було передбачено за подання згаданого позову, суд дійшов висновку про необхідність повернення позивачу надмірно сплаченої суми судового збору за його клопотанням, заявленим в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, статтею 7 Закону України «Про судовий збір», Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/6171/20 в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 1 641 969,79 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (вул. Дорогожицька, 10, м. Київ, 04112, ідентифікаційний код 01190043) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (бул. Шевченка, 62, м. Маріуполь, Донецька область, 87539, ідентифікаційний код 42086719) інфляційні в розмірі 18 609,86 грн, 3% річних у розмірі 19 063,47 грн, пеню у розмірі 139 067,69 грн та судовий збір у розмірі 27 280,66 грн.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

6. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (бул. Шевченка, 62, м. Маріуполь, Донецька область, 87539, ідентифікаційний код 42086719) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 74 грн 74 коп., сплачений відповідно до платіжного доручення № 1575113 від 28.05.2020 на суму 3 893,72 грн, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/6171/20.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21.09.2020

Суддя Т. Ю. Трофименко