СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р. Справа № 922/2419/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бородіна Л.І., суддя Геза Т.Д. , суддя Здоровко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Черкас В.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Волошин А.В., адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 12.07.2017 №2122) - на підставі ордеру від 11.09.2020 серії АХ №1023441;

від відповідача: Замікула Б.С.- адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 25.12.2014 №000005) - на підставі ордеру від 15.09.2020 серії ВА №1007019;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньютон-Промсервіс», м. Харків,

на ухвалу Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 (суддя Новікова Н.А.), постановлену у приміщенні Господарського суду Харківської області у м. Харкові, повний текст якої складений 12.08.2020,

у справі №922/2419/20,

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ», м. Полтава,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС», м. Харків,

про стягнення коштів за договором поставки №2019-76/01 від 15.01.2019 у розмірі 1001789,77грн,

ВСТАНОВИЛА:

03.08.2020 ТОВ «ГПЛ» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» про стягнення коштів у розмірі 1001789,77грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ним на виконання умов договору від 15.01.2019 №2019-76/01 перераховано відповідачу 2825691,39грн; відповідачем поставлений позивачеві товар на суму 1823901,62грн; на час звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення коштів в сумі 1001789,77грн договір поставки припинив свою дію (31.12.2019) у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, а отже правова підстава утримання коштів, які були перераховані позивачем відповідачеві відпала. Також вказує на те, що позивач не замовляв поставку товару на спірну суму, а відповідач, відповідно, не виконував зобов`язання з поставки товару за договором поставки від 15.01.2019 №2019-76/01 у цій частині, що, на думку позивача, свідчить про наявність у нього права вимагати повернення йому залишку грошових коштів, на які відповідач не поставляв товар (а.2-90 матеріалів оскарження).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.08.2020 у цій справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; встановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження (а.106-108 матеріалів оскарження).

11.08.2020 позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на грошові кошти, що належать ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» у межах суми 1001789,77грн (а. 110-118 матеріалів оскарження).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у цій справі задоволено заяву ТОВ «ГПЛ» про забезпечення позову; накладено арешт на грошові кошти, які належать ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС», в межах ціни позову - 1001789,77грн (а. 119-122 матеріалів оскарження).

Ухвала місцевого господарського суду з посиланням на статті 136,137,140 ГПК України мотивована тим, що накладення арешту на грошові кошти відповідача співвідноситься з предметом заявленого позову про стягнення грошових коштів; існує зв`язок між заходом забезпечення позову та предметом позову; невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення, оскільки все майно відповідача знаходиться в іпотеці; обраний позивачем вид забезпечення позову не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки грошові кошти фактично залишились у його володінні; заходи забезпечення позову не перешкоджають та не припиняють господарську діяльність відповідача.

ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» із ухвалою місцевого господарського суду не погодилось та 25.08.2020 звернулось до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі №922/2419/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю (а.125-143 матеріалів оскарження).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що ТОВ «Ньютон-Промсервіс» створено та здійснює діяльність з 2007 року; за час господарської діяльності у товариства не було жодного судового спору щодо неналежного виконання товариством своїх зобов`язань та стягнення заборгованості; за наслідками 1 півріччя 2020 року дохід відповідача становить 110602,9тис.грн, сума чистого прибутку 18587,0тис.грн, що, на думку скаржника, свідчить про наявність у нього можливості виконати зобов`язання перед позивачем. Крім того, вказує на те, що підставою незадоволення вимог позивача є їх незаконність та необґрунтованість, а наявність спору щодо існування суми заборгованості не можна ототожнювати з вчиненням товариством дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань. Також скаржник вважає, що суд, який має доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належним чином не пересвідчився в обґрунтованості заяви про забезпечення позову та без відповідних підстав дійшов передчасного висновку про можливість її задоволення.

ТОВ «ГПЛ» у відзиві від 11.09.2020 заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.02.2020 у справі №922/2419/20 - без змін, як законну та обґрунтовану. Зокрема, вказує на те, що відповідач безпідставно утримує кошти, перераховані позивачем на його рахунок, у розмірі 1001789,77грн; відповідач не заперечує факт надходження на його рахунок від позивача грошових коштів; прибуток відповідача є незначним у порівнянні з ціною позову; доказів наявності на рахунках відповідача оборотних коштів чи депозитних коштів відсутні. На думку позивача, виведення відповідачем з обороту перерахованих позивачем коштів у сумі ціни позову призведе до ускладнення чи-то взагалі неможливості їх стягнення в подальшому, а доходу відповідача вочевидь недостатньо для виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Також вказує на те, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» має боргові зобов`язання за договором позики у сумі 2500000дол. США, при цьому у нього відсутнє будь-яке рухоме чи нерухоме майно; наявність достатньо великого обсягу кредитних зобов`язань свідчить про наявність обґрунтованих ризиків, оскільки є імовірність надання ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» переваги погашенню кредитної заборгованості перед виконанням рішення, що в сукупності є підставою для забезпечення позову (а.148-150 матеріалів оскарження).

В судовому засіданні, 15.09.2020, оголошено перерву до 17.09.2020, про що повідомлено сторін в судовому засіданні.

16.09.2020 ТОВ «Ньютон-Промсервіс» подані додаткові пояснення до апеляційної скарги без доказів надіслання копії цих доповнень позивачеві, а також поза межами строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим в силу приписів частин 1, 2 статті 266 ГПК України суд апеляційної інстанції не враховує ці доповнення.

17.09.2020 ТОВ «ГПЛ» подані додаткові пояснення, в яких воно зазначає, що рухоме майно відповідача перебуває в заставі АТ «ПроКредит Банк», що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Суд апеляційної інстанції в силу приписів статті 269 ГПК України не приймає додаткові докази, надані позивачем, оскільки вони не були подані до суду першої інстанції та позивачем не обґрунтовано неможливість їх подання до суду першої інстанції. Крім того, відповідні докази не надіслані відповідачеві.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі №922/2419/20 про забезпечення позову та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову з підстав, наведених в апеляційній скарзі. Крім того зазначив, що фінансова звітність позивача є належним доказом отримання доходу товариством, а сума непогашеного кредиту не може бути розцінена як ймовірний ризик для виконання можливого рішення суду. Також вказав на те, що на відповідача не покладено обов`язку доводити яким чином застосування заходів забезпечення позову негативно вплине на його діяльність

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, вважає ухвалу місцевого господарського суду законною та обґрунтованою, а вимоги апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. Також вказав на те, що сума грошових зобов`язань відповідача лише перед банком становить 4500000,00 дол. США, а все рухоме майно перебуває в заставі банку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний господарсьий суд дійшов висновку, що ухвала місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з огляду на таке.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі, але не виключно задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Частиною 1 статті 137 ГПК України визначені заходи забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність та обґрунтованість позовних вимог. До предмета доказування на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому за змістом наведеної норми під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Сума підданих арешту грошових коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що, зрештою, дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Як вбачається з матеріалів оскарження, предметом позову є вимоги ТОВ «ГПЛ» про стягнення коштів, в сумі 1001789,77 грн, які отримані відповідачем у вересні 2019 року, що підтверджено представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції, на виконання умов договору поставки від 15.01.2019 №2019-76/01, укладеного між сторонами спору.

Виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, а отже застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов`язано із предметом позову.

Адекватність такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, позивач вказував на те, що ним на виконання умов договору поставки від 15.01.2019 №2019-76/01 перераховано відповідачеві 2825691,39грн з посиланням на відповідні платіжні доручення; відповідач поставив товар на суму 1823901,62грн, що підтверджується видатковими накладними; після закінчення строку договору поставки від 15.01.2019 №2019-76/01 позивач надіслав акт звірки, який не був підписаний відповідачем, у зв`язку з чим 13.03.2020 та 29.04.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогами про повернення коштів в сумі 1001789,77грн; відповідач листами від 19.03.2020 та 13.05.2020 не визнав існування боргу та зазначив, що кошти, отримані відповідачем на підставі платіжних доручень від 30.09.2019, є такими, що отримані в межах договору, а тому можуть набути статус попередньої оплати. Таким чином, на думку позивача, відповідач безпідставно утримує грошові кошти у сумі 1001789,77грн та вважає їх такими, що не підлягають поверненню, що свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань. Крім того, вказує на те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нерухоме майно, яке є у власності відповідача, перебуває в заставі ПАТ «ПроКредитБанк», а тому стягнення коштів за рахунок нерухомого майна є неможливим; позивач переконаний, до наявні достатні підстави вважати, що відповідач буде що здійснювати дії по виведенню коштів з рахунків, що як наслідок, унеможливить виконання рішення суду.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яка надана позивачем до заяви про забезпечення позову, вбачається, що ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» є боржником:

- за рамковою угодою від 26.04.2012 №FW207.398, розмір якої складає 500000,00дол. США,

- за рамковою угодою від 26.12.2007 №6491, розмір якої складає 250000,00 доларів США,

- за рамковою угодою від 26.04.2012 №FW207.396, розмір якої складає 500000,00 доларів США,

- за рамковою угодою від 26.12.2007 №6492, розмір якої складає 250000,00 доларів США,

- за рамковою угодою від 26.04.2012 №FW207.397, розмір якої складає 500000,00дол. США (а.114-116 матеріалів оскарження).

При цьому, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка надана позивачем до заяви про забезпечення позову, з доводів апеляційної скарги, та з доказів на підтвердження її вимог не вбачається наявність у ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» будь-якого нерухомого майна, у тому числі такого, що перебуває у іпотеці, що в сукупності свідчить про наявність значного розміру боргових зобов`язань у відповідача та відсутність нерухомого майна, за рахунок якого можливе задоволення вимог кредиторів, зокрема, ТОВ «ГПЛ».

Крім того, відсутність у ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» нерухомого майна підтверджено представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами скаржника про те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені фактичні обставини справи, оскільки, як правильно зазначає відповідач, нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля літ. «А-3» (адміністративно-побутовий корпус), площею 1441,4 кв.м, що розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Надточії, вул. Куряжанська, буд. 13а/1, реєстраційний номер об`єкта 251, та квартира, площею 80,7 кв.м, розташовані за адресою: м. Харків, пров. Самокіша, буд. 3 кв. 25, реєстраційний номер 101, не є його власністю.

Отже, відповідач спростовує факт наявності у нього майна, що перебуває в іпотеці, при цьому не надає жодного доказу наявності у нього будь-якого майна, а отже не спростовує висновку місцевого господарського суду про наявність ризиків невиконання рішення суду у випадку задоволення позову.

При цьому у судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача не надав інформації щодо розміру кредитних зобов`язань ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» та наявного у товариства майна, за рахунок якого, у разі ухвалення рішення на користь позивача, можливе його виконання. Проте, повідомив про наявність суми непогашеного кредиту за кредитною лінією у розмірі 4002700,00грн. Крім того, з балансу відповідача за перше півріччя 2020 вбачається наявність у ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» поточних зобов`язань на суму 33621300грн.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004).

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідач в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив факт перерахування позивачем грошових коштів у сумі 1001789,77грн у вересні 2019 року, а отже кошти майже рік знаходяться у відповідача, що свідчить про реальне існування спору щодо вказаної суми.

Зважаючи на порядок розгляду заяви про забезпечення позову, визначений частиною 1 статті 140 ГПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне надати оцінку доказам відповідача, наданим до апеляційної скарги.

Так, єдиним документом на підтвердження наявності матеріальних активів позивач надає Фінансовий звіт малого підприємства «Баланс на 30 червня 2020року», який не є належним, допустимим та достатнім доказом, оскільки складається безпосередньо відповідачем за результатами бухгалтерського обліку та має бути оцінений в сукупності з іншими доказами, які в матеріалах справи відсутні та не надані відповідачем до апеляційної скарги.

Інших доказів, які б підтверджували наявність рухомого майна, оборотних активів, грошових коштів на рахунках тощо відповідачем не надано.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що скаржник також не обґрунтував яким чином вжиття заходів забезпечення позову перешкоджає здійсненню його господарської діяльності або може спричини негативні наслідки для нього (вплинути на його господарську діяльність).

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні у матеріалах справи документи підтверджують, що вжиття заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав позивача та такі заходи забезпечення позову є обґрунтованими, адекватними та співмірними заявленим позовним вимогам, існує конкретний зв`язок між відповідним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, тож такі заходи забезпечення позову спроможні забезпечити належне виконання судового рішення у разі задоволення позову. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем не вживалися дії щодо повернення грошових коштів, сплачених позивачем; у відповідача відсутнє власне нерухомого майна, однак наявний великий обсяг кредитних зобов`язань, що в сукупності свідчить про імовірність утруднення виконання рішення у разі невжиття таких заходів.

За таких обставин, неправильна оцінка судом першої інстанції доказів, наданих позивачем на підтвердження наявності підстав забезпечення позову, а саме щодо наявності у відповідача нерухомого майна, що передано в іпотеку банку, не призвела до ухвалення неправильного судового рішення.

Крім того, зважаючи на ту обставину, що представники сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердили факт перерахування позивачем у вересні 2019 року коштів у сумі 1001789,77грн відповідачеві, повернення яких є предметом спору, накладення арешту на кошти у межах цієї суми забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування цими коштами відповідачем задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не призведе до втручання у звичайну діяльність учасників судового процесу, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо використання коштів, наявних у відповідача, які перераховані позивачем ще у вересні 2019 року, що підтверджується відповідачем, існування яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, застосування заходу забезпечення позову гарантуватиме у майбутньому виконання судового рішення у разі задоволення позову, оскільки залежить від наявності у відповідача грошових коштів у значному розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2020 у справі №916/2278/19 та від 04.03.2020 у справі №910/12117/19.

Частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з частиною 4 статті 236 ГПК України, встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, з метою дотримання принципу правової визначеності, та формування сталої судової практики суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржником не надано достатньо вірогідних доказів, які б свідчили, що накладення арешту на грошові кошти у межах ціни позову вплине на його господарську діяльність, тоді як невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення у разі задоволення позову, а їх застосування свідчить про дотримання балансу інтересів сторін та основних засад господарського судочинства, визначених статтею 2 ГПК України.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд апеляційної інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та докази, надані на підтвердження її вимог, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС», ухвалу Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі №922/2419/20 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.129, 270, 271, п.1 ч.1 ст.275, ст.ст. 276, 281- 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ТОВ «НЬЮТОН-ПРОМСЕРВІС» залишити без задоволення.

2.Ухвалу Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі №922/2419/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 18.09.2020.

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Л.М. Здоровко