ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"23" вересня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2737/20

Суддя Д.Г.Заєць, розглянувши матеріали

за позовом Фізичної особи-підприємця Шама Ольги Олександрівни, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю САНОС, с. Забір`я, Києво-Святошинського району, Київської області

про стягнення заборгованості з орендної плати та повернення орендованого майна

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Шама Ольги Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санос» про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати та про повернення орендованого майна.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач ставить у позовній заяві такі вимоги: про стягнення заборгованості за Договором оренди №25/04-2017 від 25.04.2017 року у розмірі 260500,00 грн. та пені у розмірі 59208,78 грн.; про стягнення заборгованості за Договором №25-1/04-2017 від 25.04.2017 року у розмірі 100000,00 грн. та пені у розмірі 22728,90 грн.; про зобов`язання повернути за актом приймання-передачі нерухоме майно нежитлове приміщення кіоск шиномонтажу з майданчиком, площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плєханова; про зобов`язання повернути за актом приймання-передачі нерухоме майно нежитлове приміщення кіоск-магазин, площею 20,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плєханова.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 163 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується, або сумою, оспорюванню за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцентному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна.

У відповідності до підпункту 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Таким чином, позовні вимоги про повернення майна, згідно ст. 190 Цивільного кодексу України, є майновими вимогами, тобто, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 04.03.2019 року у справі №923/441/18.

Як встановлено судом та враховуючи норму ст. 163 ГПК України, вимоги про зобов`язання повернути майно - нежитлові приміщення кіоску-магазину та шиномонтажу є вимогами майнового характеру.

Позивачем згідно квитанції №28285326 від 04.09.2020 року сплачено судовий збір з урахуванням загальної суми майнових вимог (442437,68 грн.) у розмірі 6636,57 грн. Однак, позивачем не оплачено судовий збір за дві вимоги майнового характеру, а саме, про зобов`язання повернути за актом приймання-передачі нерухоме майно нежитлове приміщення кіоск шиномонтажу з майданчиком та про зобов`язання повернути за актом приймання-передачі нерухоме майно нежитлове приміщення кіоск-магазин.

Таким чином, позивачем не доплачено судовий збір за вимоги майнового характеру про повернення майна, оскільки, у позовах про витребування майна ціна позову визначається вартістю майна, що витребується. Позивач повинен сплатити судовий збір за ставкою, що підлягала сплаті при поданні позову, виходячи з вартості майна.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 173 ГПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави стверджувати, що позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні вимоги (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв`язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов`язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо).

Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих підстав та, водночас, пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

У поданому позові позивачем об`єднано вимоги що випливають з кількох різних господарських договорів, а також, вимоги про повернення різних об`єктів оренди за укладеними договорами. В той же час, позивачем в позовній заяві не обґрунтовано підстав поєднання чотирьох позовних вимог в одне провадження.

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 1 ст. 27 ГПК України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ГПК України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 29 ГПК України, право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу. Позови у спорах за участю кількох відповідачів можуть пред`являтися до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання одного з відповідачів.

Підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ, застосування якої до спірних правовідносин залежить від характеру спірних правовідносин.

Виключна підсудність - правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. У цих категоріях справ не допускається також договірна підсудність.

Згідно ч. 3 ст. 30 ГПК України, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

При цьому, тлумачення ч. 3 ст. 30 ГПК України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі "Толстой-Милославський" (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну "передбачений законом" сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення ч. 3 ст. 30 ГПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Згідно ст. 181 Цивільного кодексу України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

У постанові від 10.04.2019 року у справі №638/1988/17 Верховний Суд вказав, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також, щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі №460/4286/16-ц від 23.01.2018 року та у справі №640/16548/16-ц від 16.05.2018 року, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Тобто, чинна процесуальна норма частини 3 ст. 30 ГПК України визначає розширений перелік спорів, до яких застосовуються правила виключної підсудності, в порівнянні з попередньою редакцією Господарського процесуального кодексу України, частина 3 ст. 16 якого передбачала, що за місцезнаходженням майна розглядаються справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном (тобто лише в спорах про захист речового права, однак не в договірних відносинах).

Як зазначалось вище, предметом позову у даній справі є: стягнення з ТОВ «Санос» на користь ФОП Шама О.О. заборгованості з орендної плати у загальній сумі 442437,68 грн.; зобов`язання ТОВ «Санос» повернути ФОП Шама О.О. за актом приймання-передавання нерухоме майно нежитлові приміщення: кіоск шино монтажу з майданчиком, площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плєханова та кіоск-магазин, площею 20,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плєханова.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей або не мати такого приміщення. Мала архітектурна форма визначається як елемент благоустрою.

Малі архітектурні форми поділяють в залежності від функціонального призначення на: малі архітектурні споруди (кіоски, павільйони); обладнання для відпочинку (альтанки, дитячі майданчики, паркові лави); декоративні форми (фонтани, паркова скульптура); інші форми.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17.08.2000 року №507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак, тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки, виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому, вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить повернути за актом приймання-передавання нерухоме майно нежитлові приміщення: кіоск шиномонтажу з майданчиком, площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плєханова та кіоск-магазин, площею 20,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плєханова.

Однак, з доданих до позовної заяви Договорів оренди №25/04-2017 від 25.04.2017 року та №25-1/04-2017 від 25.04.2017 року вбачається, що в оренду передається майно кіоск шиномонтажу з майданчиком, що належить позивачу на праві приватної власності та встановлене на підставі Паспорту прив`язки на тимчасове розміщення кіоску шиномонтажу з майданчиком у Дніпровському районі м. Києва по вул. Плеханова та кіоск-магазин що належить позивачу на праві приватної власності та встановлене на підставі Паспорту прив`язки на тимчасове розміщення кіоску-магазину у Дніпровському районі м. Києва по вул. Плеханова.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Враховуючи викладене, позивачу на підтвердження викладених у позові обставин та з метою встановлення підсудності даного спору, необхідно надати докази, що підтверджують статус майна, що є предметом спору.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ст.ст. 164, 174, 234 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Фізичної особи-підприємця Шама Ольги Олександрівни б/н від 16.09.2020 року (вх. №2767/20 від 18.09.2020 року) до Товариства з обмеженою відповідальністю САНОС про стягнення заборгованості з орендної плати та повернення орендованого майна залишити без руху.

2. Зобов`язати позивача усунути недоліки позовної заяви та подати до суду в строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху:

- належні докази сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі;

- письмові обґрунтування щодо об`єднання кількох позовних вимог в одне провадження;

- на підтвердження викладених у позові обставин та з метою встановлення підсудності даного спору, надати докази, що підтверджують статус майна, що є предметом спору.

3. Попередити позивача про те, що у разі неусунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу.

4. Інформацію у справі сторони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (http://court.gov.ua/fair/).

5. Витребувані документи та письмові пояснення у справі подаються з супровідним листом через канцелярію Господарського суду Київської області.

6. Копію ухвали направити Фізичній особі-підприємцю Шама Ользі Олександрівні.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання відповідно до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та оскарженню не підлягає.

Суддя Д.Г. Заєць