Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1302/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явивися;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

від відповідача 3: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" (с.Зарічани Житомирського району Житомирської області)

до 1. Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомир Міністерства оборони України (м.Житомир)

2. Спеціалізованого підрозділу 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України (м.Житомир);

3. Виробничого об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект" (м.Ірпінь Київської області)

про визнання договору №113 від 12.09.2019 недійсним

Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про визнання недійсним договору №113 від 12.09.19 про надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділнках Міністерства оборони України на площі 5611,82га, який укладений між відповідачами.

В обґрунтування позовних вимог ДП "Зарічанське лісове господарство" посилається на те, що, договір від 12.09.19 порушує публічний порядок і не відповідає інтересам держави в особі позивача; сторони такого договору не мають статусу спеціалізованого лісогосподарського підрозділу, тому не можуть виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства.

Ухвалою суду від 16.12.19 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.01.20.

08.01.20 від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву від 27.12.19 №830, у якому Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання позов не визнало; наголосило, що спірний договір укладено з дотриманням норм чинного законодавства; позивач не навів передбачених законом підстав для визнання договору недійсним у судовому порядку; згідно з рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.2019 у справі № 906/569/19 ДП "Зарічанське лісове господарство" заборонено ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України (а.с.78-80).

20.01.20 Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України подано відзив на позовну заяву №8 від 17.01.20, згідно якого відповідач 2 проти позову заперечив, просив закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору. Також зазначив на дотриманні сторонами спірного договору вимог чинного законодавства при його укладенні, недоведеності порушення прав та інтересів позивача цим договором та недоведеності того, що позивачеві передавалися у відання лісові насадження, виконання польових робіт щодо яких, є предметом спірного договору, і що такі насадження обліковуються за позивачем (а.с.99-105).

Ухвалою суду від 20.01.20 строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів; підготовче засідання відкладено на 17.02.20.

11.02.2020 через діловодну службу суду від ДП "Зарічанське лісове господарство" надійшла заява від 10.02.20 про зміну підстав позову (а.с.120-124).

Ухвалою суду від 17.02.20 вищевказана заява, з врахуванням вимог ст.46 ГПК України, прийнята судом до розгляду; підготовче засідання відкладено на 02.03.20.

Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомира Міністерства оборони України, у відзиві на позовну заяву №638 від 17.02.20 (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) проти позову заперечив та вказав, що спірним договором передбачено лише виготовлення лісовпорядної документації, а сам договір жодним чином не порушує права позивача; при цьому право відповідача 1, як постійного землекористувача, щодо спірних земельних ділянок підтверджується Державними актами на право постійного користування цими земельними ділянками (а.с.129-136).

Ухвалою суду від 16.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1302/19 до судового розгляду по суті на 13.04.20.

Беручи до уваги постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.20 №211 із змінами від 16.03.20 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" щодо установлення на усій території України карантину, суд, ухвалою від 13.04.19 відклав розгляд справи по суті на 15.06.20, ухвалою від 15.06.20 - на 21.07.20 та ухвалою від 21.07.20 - на 15.09.20.

15.09.20 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (не підписане ЕЦП) у зв`язку із зайнятістю останнього в іншому судовому процесі.

З приводу поданого клопотання суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України). Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що до клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, яке мотивоване зайнятістю в іншому судовому засіданні, не додано жодних достовірних доказів в обґрунтування викладених у клопотанні доводів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.ст.202, 216 ГПК України правових підстав до відкладення розгляду справи.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялися завчасно та належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.19 між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Житомира Міністерства оборони України (сторона-1, відповідач-1), Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт (сторона-2, відповідач-2) та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням (ВО "Укрдерждліспроект", відповідач-3) укладено договір №113 про надання послуг у лісовому господарстві (а.с.41-44), за умовами якого на виконання листа заступника начальника головного КЕУ ЗСУ від 17.04.18 №303/6/27/680, листа начальника 643 УНР від 25.04.19 №55 сторона-1 доручає, сторона-2 оплачує, а ВО "Укрдерждліспроект" бере на себе зобов`язання надати послуги в лісовому господарстві - польові роботи з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках МО України (п.1.1 договору).

Відповідно до п.1.2 договору найменування послуг та кількість: код ДК 021:2015:77230000-1 - послуги пов`язані з лісництвом (польові роботи з базового лісовпорядкування) на площі 5611,82га.

У пункті 3.1 договору сторони погодили, що ціна договору згідно протоколу погодження договірної ціни - 364521,38грн, в тому числі ПДВ - 60753,56грн.

Договір підписаний та скріплений печатками Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомира Міністерства оборони України, Спеціалізованого підрозділу 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання.

Позивач - Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору №113 від 12.09.19 про надання послуг в лісовому господарстві, який укладений Квартирно-експлуатаційним відділом м.Житомира Міністерства оборони України, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням (з урахуванням заяви про зміну підстав позову, яка була прийнята судом на стадії підготовчого провадження) зазначає, що спірний договір порушує публічний порядок та не відповідає інтересам держави в особі позивача відповідно до ст. 228 ЦК України, оскільки сторони не мають статусу спеціалізованого лісогосподарського підрозділу, тому позбавлені права виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні є необґрунтованими з наступних підстав.

Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

В даному випадку предметом спору є матеріально-правова вимога про визнання недійсним договору №113 про надання послуг в лісовому господарстві від 12.09.19.

Відповідно до норм статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондується з частиною першою статті 207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, які порушують права та інтереси особи, що оспорює такий правочин.

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Публічним порядком є правопорядок держави, як основоположні принципи, що складають основу існуючого у ньому строю (стосуються його незалежності, цілісності, самостійності і недоторканості загальних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо).

Статтею 228 Цивільного України визначено коло правочинів, які є нікчемними. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Об`єктивна ознака такого правочину повинна вказувати на його суперечність публічно-правовим актам держави (Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного законодавства тощо), які визначають основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, повинна полягати у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату та вказувати на умисне його вчинення.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Віднесення правочинів, які порушують публічний порядок, до нікчемних означає безумовне позбавлення правового захисту осіб, яких цим правочином передбачалося наділити правами. Таке позбавлення диктується необхідністю збереження публічного порядку, що є важливим для суспільства в цілому.

Як зазначено вище, між відповідачами Квартирно-експлуатаційним відділом м.Житомира Міністерства оборони України, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням 12.09.19 укладено договір №113 про надання послуг у лісовому господарстві.

Предметом договору є надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках МО України. Замовником вказаних послуг виступив Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомира Міністерства оборони України, як постійний землекористувач спірних земельних ділянок. Оплату цих послуг за договором покладено на Спеціалізований підрозділ 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України, а виконавцем послуг визначено Виробниче об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект".

Судом встановлено, що виходячи з предмету оспорюваного договору, відповідач 3 - Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання виготовляло лісовпорядну документацію на замовлення Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомира, яке було здійснене в межах повноважень останньої, як постійного землекористувача спірних земельних ділянок.

За вказаного, позивач не довів, в порядку ст.74 ГПК України, а суд не встановив, що договір №113 про надання послуг у лісовому господарстві від 12.09.19, укладений між Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомир Міністерства оборони України, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Позивач не довів існування умислу сторін (сторони) на досягнення протизаконного результату та не довів в законному порядку і вину відповідачів, у зв`язку з чим, підстави для визнання договору недійсним у відповідності до ст.228 Цивільного кодексу України відсутні.

Також суд враховує, що позивач не є стороною договору, який він просить визнати недійсним. При цьому, оспорюваний правочин не створює для Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" жодних юридичних наслідків, оскільки внаслідок укладення цього договору у позивача не виникають та не припиняються жодні права чи зобов`язання.

Не є підставою визнання недійсним договору №113 про надання послуг у лісовому господарстві від 12.09.19 посилання позивача, що сторони не мають статусу спеціалізованого лісогосподарського підрозділу, тому позбавлені права виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства, оскільки жодним доказом не підтверджено, що Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" має відношення до земельних ділянок/місця виконання робіт. Судом враховано при цьому, що постановою Вищого господарського суду України від 06.08.14 у справі № 906/1704/13 встановлено, що Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" не є правонаступником Державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісокомбінат", і така постанова набрала чинності. Тому суд враховує наведену обставину в порядку ч.4 ст.75 ГПК України. При цьому матеріали справи не містять доказів про передачу позивачу лісових насаджень, розташованих на земельних ділянках Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомир Міністерства оборони України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що зі змісту договору №113 від 12.09.19 не вбачається, що він укладений без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому враховано, що предметом договору є виконання польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках Міністерства оборони України, і не доведено, що такий договір порушує права чи інтереси Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство".

Клопотання відповідача 2 - 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, у зв`язку із закінченням строку дії договору №113 від 12.09.19 задоволенню не підлягає враховуючи наступне.

Як зазначалось вище, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх учинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо предметом спору у справі є недійсність договору й такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не можуть розцінюватись як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Аналогічна правова позиція викладена і постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №394/301/19.

Згідно з ч. 4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не довів, в порядку ст. 74 ГПК України, існування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про надання послуг у лісовому господарстві №113 від 12.09.19, укладеного між відповідачами.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомира Міністерства оборони України, Спеціалізованого підрозділу 643 Управілння начальника робіт Міністерства оборони України, Виробничого об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект" про визнання недійсним договору №113 від 12.09.19 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: . 5 прим.

1- в справу

2- позивачу (рек. з повідом.)

3-5 - відповідачам (рек. з повідом.)