РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2020Справа № 910/11892/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ципки А.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київська поліграфічна фабрика "Зоря"

до 1) Київської міської ради

2) Дочірнього підприємства "Альтернатива"

про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним договору

Представники:

від позивача: Саленко В.Ю., Бородкін Д.В.,

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: Чимерис Т.П.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Київська поліграфічна фабрика "Зоря" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради та Дочірнього підприємства "Альтернатива" про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 1 прийнято незаконне рішення №973/1977 від 23.02.2017, яким передано відповідачу 2 земельну ділянку площею 0,4386 га з кадастровим номером :78:214:0015 по вул. Луговій 1А в м. Києві. За наведених обставин, позивач просить суд визнати недійним та скасувати вказане рішення та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між відповідачами, від 14.06.2017.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на категорію та складність спору, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2019 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 01.10.2019.

01.10.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання 01.10.2019 прибули представники позивача та відповідача 1. Представники відповідача 2 в підготовче засідання не прибули, про дату, час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

Представник позивача заявив усне клопотання про надання часу для підготовки та подання відповіді на відзив.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду, враховуючи клопотання позивача, судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 12.11.2019.

09.10.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

11.11.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2, а саме Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Комунального підприємства "Київський інститут земельних відносин".

У підготовче засідання 12.11.2019 прибули представники сторін.

Представник позивача подав клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Розглянувши в підготовчому засіданні клопотання відповідача 2 про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

У вирішенні відповідного питання щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд з`ясовує, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Обґрунтовуючи заяву, відповідач 2 вказує на необхідність з`ясування правової позиції Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Комунального підприємства "Київський інститут земельних відносин" у даній справі.

Так, суд зазначає, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним та скасування рішення відповідача 1 та визнання недійсним договору, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2. Разом з тим, відповідачем 2 не обґрунтовано, яким чином рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Комунального підприємства "Київський інститут земельних відносин", зокрема, якими правами/обов`язками будуть наділені вказані особи/змінені їх права чи обов`язки/позбавлено прав чи обов`язків відносно предмету спору за наслідками розгляду спору у даній справі, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про залучення третіх осіб судом відмовлено.

У підготовчому засіданні 12.11.2019 оголошено перерву до 03.12.2019.

19.11.2019 до відділу діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

03.12.2019 до відділу діловодства суду від відповідача 2 надійшли додаткові документи.

У підготовче засідання 03.12.2019 прибули представники сторін.

У підготовчому засіданні 03.12.2019 оголошено перерву до 10.12.2019.

09.12.2019 до відділу діловодства суду від позивача надійшли заперечення щодо долучення документів до матеріалів справи та пояснення щодо клопотання про призначення судової експертизи.

У підготовче засідання 10.12.2019 прибули представники сторін.

Розглянувши клопотання позивача про призначення експертизи, суд дійшов висновків про задоволення вказаного клопотання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 призначено у справі судову експертизу; на вирішення судової експертизи були поставленні наступні питання: яке фактичне місце розташування (координати) будівлі, літера С загальною площею 357,9 кв.м. (склад паперу ДОК-12), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 за адресою м. Київ, вул. Лугова (Оболонський район), 1-А відносно земельної ділянки площею 0,4386 га з кадастровим номером :78:214:0015 (чи знаходиться будівля літера С на вказаній земельній ділянці повністю/частково/межує/тощо); чи можлива експлуатація та обслуговування нерухомого майна - будівлі, літера С загальною площею 357,9 кв.м. (склад паперу ДОК-12), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 за адресою м. Київ, вул. Лугова (Оболонський район), 1-А, без використання частини земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 на вул. Луговій, 1-А в Оболонському районі м. Києва; яка площа та конфігурація земельної ділянки необхідна для експлуатації та обслуговування нерухомого майна (майновий комплекс загальною площею 2267,3 кв.м.), яке належить Дочірньому підприємству "Альтернатива" та розташоване в межах земельної ділянки площею 0,4386 га з кадастровим номером :78:214:0015 на вул. Луговій, 1-А в Оболонському районі м. Києва, з урахуванням чинних станом на 23.02.2017 державних будівельних норм та нормативно-правових актів з питань планування і забудови територій; зупинено провадження у справі № 910/11892/19 до отримання висновку експерта.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Альтернатива" задоволено; ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі № 910/11892/19 скасовано; справу № 910/11892/19 направлено для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

28.05.2020 справа № 910/11892/19 повернулася до Господарського суду міста Києва.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про необхідність призначення підготовчого засідання у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2020 суд ухвалив: підготовче засідання призначити на 16.06.2020.

10.06.2020 та 12.06.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

15.06.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 16.06.2020 прибув представник відповідача 1. Представники позивача та відповідача 2 в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні судом задоволено клопотання позивача та відповідача 2 та оголошено перерву до 07.07.2020.

У підготовче засідання 07.07.2020 прибули представники сторін. Представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта.

З метою надання відповідачам можливості ознайомитися з документами, поданими позивачем, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 14.07.2020.

08.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

14.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

14.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

У підготовче засідання 14.07.2020 прибули представники сторін.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 21.07.2020.

20.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення.

21.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли додаткові заперечення по справі.

У підготовче засідання 21.07.2020 прибули представники сторін.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.08.2020.

04.08.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли письмові заперечення.

06.08.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на додаткові заперечення відповідача 2.

У підготовче засідання 11.08.2020 прибули представники сторін.

Представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Розглянувши в підготовчому засідання клопотання позивача про призначення судової експертизи, судом відмовлено у його задоволення з огляду на таке.

Так, у клопотанні позивач просить суд призначити по справі земельно-технічну експертизу на вирішення якої поставити наступне питання: «Яка площа та конфігурація земельної ділянки необхідна для експлуатації та обслуговування нерухомого майна (майновий комплекс загальною площею 2267,3 кв.м.), яке належить Дочірньому підприємству «Альтернатива» та розташоване в межах земельної ділянки площею 0,4386 га з кадастровим номером :78:214:0015 на вул. Луговій, 1-А в Оболонському районі м. Києва, з урахуванням чинних станом на 23.02.2017 державних будівельних норм та нормативно-правових актів з питань планування і забудови територій?».

Обґрунтовуючи клопотання позивач зазначає, що не може самостійно надати обґрунтований висновок експерта без відповідного судового рішення, оскільки, необхідно забезпечити доступ експертів до земельної ділянки та об`єктів нерухомого майна відповідача 2.

При цьому, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г та зазначає, що необхідність призначення експертизи в такій категорії справ неодноразово підтверджено судовою практикою.

Відповідач 2 заперечує проти задоволення клопотання позивача про призначення експертизи та вказує, що питання, яке ставить позивач на вирішення експерта, не відноситься до категорії земельно-технічної експертизи, оскільки, потребує інших, ніж земельно-технічних знань. Разом з тим, поставлене питання не стосується предмета розгляду справи № 910/11892/19 й не спрямоване на з`ясування обставин, що входять до предмета доказування у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Положеннями частини 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України визначено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно з ч. 1 ст. 100 Господарського процесуального кодексу України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Суд зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Однак, позивачем не зазначено та не доведено, які саме обставини вказують на необхідність проведення у межах даної справи експертизи щодо встановлення площі та конфігурації земельної ділянки необхідної для експлуатації та обслуговування нерухомого майна (майновий комплекс загальною площею 2267,3 кв.м.), яке належить Дочірньому підприємству «Альтернатива» в контексті порушення прав позивача на користування належним йому майном, враховуючи, що предметом розгляду даної справи є визнання недійсним рішення відповідача 1 та укладеного на його підставі договору оренди.

Разом з тим, суд зазначає про необґрунтованість твердження позивача щодо того, що необхідність призначення експертизи саме в такій категорії справ, як справа № 910/11892/19 неодноразово підтверджено судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, оскільки, посилаючись у вказаній постанові на положення абзацу 2 пункту 18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 щодо проведення експертних досліджень в сфері земельних відносин та на інші нормативні акти, Верховний Суд спростував висновок судів апеляційної та касаційної інстанції, що норми чинного законодавства не встановлюють порядок визначення або нормативи розміру та меж земельних ділянок, необхідних для обслуговування будинків або споруд, що в свою чергу стало підставою для відмови в позові прокурору вказаними судами.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення у даній справі земельно-технічної експертизи.

У підготовчому засіданні 11.08.2020 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.09.2020.

08.09.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 15.09.2020 прибули представники позивача та відповідача 2. Представники відповідача 1 в судове засідання не прибули.

Представники позивача підтримали позовні вимоги, представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечив.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 15.09.2020, за відсутності представника відповідача 1, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

У судовому засіданні 15.09.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Протоколом №12 позачергових зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Київська поліграфічна фабрика "Зоря" від 05.07.2002р., вирішено у зв`язку із економічною доцільністю створити (заснувати) 7 дочірніх підприємств ВАТ "КПФ "Зоря", єдиним власником (засновником) яких є ВАТ "КПФ "Зоря", із статутними фондами, сформованими за рахунок майна, переданого ВАТ "КПФ "Зоря" в якості внеску до статутного фонду для формування їх цілісного майнового комплексу в обмін на емітовані ними корпоративні права. Вирішено передати по акту приймання-передачі в якості внеску до статутного фонду, зокрема, Дочірнього підприємства "Альтернатива" майно у складі: склад-ангар загальною площею 166,6 кв. м, позначений на плані літерою - И за ціною його балансової вартості - 369,4 грн, корпус глибокого друку. Цех №6. Склад підвал загальною площею 1642,2 кв. м., позначений на плані літерою Л за ціною їх балансової вартості 1269,44 грн, спец споруда ЦО загальною площею 458,5 кв. м позначена на плані літерою У за ціною його балансової вартості 270754,91 грн, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 1-а.

10 липня 2002 року між Відкритим акціонерним товариством "Київська поліграфічна фабрика "Зоря" та Дочірнім підприємством "Альтернатива" підписано акт приймання-передачі основних засобів в якості внеску до статутного фонду.

У зв`язку з набуттям у власність нерухомого майна Дочірнє підприємство "Альтернатива" звернулося до Київської міської ради з питанням щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничих будівель.

23.02.2017 на ІІІ сесії VІІІ скликання Київської міської ради було прийнято рішення №973/1977 «Про передачу дочірньому підприємству «Альтернатива» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва», відповідно до якого Київська міська рада вирішила:

1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки дочірньому підприємству «Альтернатива» для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, справа Д-7345, ДЦ №01065-04 від 05.12.2016).

2. Передати Дочірньому підприємству «Альтернатива», за умови виконання пункту 3 цього рішення, в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,4386 га (кадастровий номер :78:214:0015, витяг з Державного земельного кадастру №НВ-016) для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (свідоцтво про право власності на майновий комплекс від 29.11.2002).

14.06.2017 на виконання вищезазначеного рішення між Київською міською радою та Дочірнім підприємством «Альтернатива» укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого об`єктом оренди є земельна ділянка з такими характеристиками: кадастровий номер :78:214:0015; місце розташування: вулиця Лугова, 1-а в Оболонському районі м. Києва; цільове призначення - 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання - для експлуатації та обслуговування виробничих будівель; розмір (площа) - 0,4386 га.

Строк дії Договору оренди - 10 (десять) років.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом стверджує, що Рішення Київської міської ради №973/1977 від 23.02.2017 та Договір оренди, укладений на його виконання є такими, що порушують приписи ст. 134 Земельного кодексу України, а також права та законні інтереси позивача, тому просить суд визнати недійсним та скасувати вказане рішення, а також, визнати недійсним договір оренди.

Зокрема, як зазначає позивач, таке порушення зумовлено наступним:

- площа земельної ділянки, що передана Київською міською радою Дочірньому підприємству «Альтернатива» в оренду, значно перевищує площу, належної відповідачу 2 нерухомості, що знаходиться на цій земельній ділянці, а відтак, земельна ділянка площею 0,4386 га не є необхідною для експлуатації та обслуговування такої нерухомості, а її передача в оренду можлива виключно на конкурентних засадах;

- внаслідок передачі відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 в оренду, частина майна, що належить позивачу опинилася на земельній ділянці відповідача 2, а до іншої частини свого майна позивач втратив можливість доступу;

- у зв`язку з передачею відповідачу 2 в оренду спірної земельної ділянки, позивача було позбавлено можливості отримати в оренду земельну ділянку, яка необхідна для експлуатації та обслуговування нерухомого майна, яке знаходиться у його власності.

Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що позивачем не надано належних доказів того, що площа, яка насправді необхідна для експлуатації та обслуговування нерухомого майна ДП «Альтернатива» має бути значно меншою, ніж площа земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015. Також, матеріали справи не містять доказів невідповідності проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який був наданий відповідачем 2 Київській міській раді вимогам нормативно-правових актів. Тому, враховуючи зазначене, рішення Київської міської ради №973/1977 від 23.02.2017 прийняте в установленому порядку, а укладений договір оренди відповідає вимогам чинного законодавства та волевиявленню сторін.

Відповідач 2, також, заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу 2 не відповідає вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, при чому зазначені документи не містять норм, які прямо встановлюють нормативи розміру та межі земельних ділянок та не ставлять в залежність площу земельної ділянки від розміру нерухомого майна, що розташоване на ній, як і не ставлять площу відведеної ділянки в залежність від площі споруд, що на них знаходяться. Разом з цим, позивачем не доведено порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів внаслідок прийняття оспорюваного Рішення, враховуючи, що таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.

Частиною 2 статті 249 Господарського кодексу України передбачено, що у разі прийняття органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта, що не відповідає законодавству, і порушує права чи законні інтереси суб`єкта господарювання, останній відповідно до статті 20 цього Кодексу має право звернутися до суду із заявою про визнання такого акта недійсним.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з ч. 1 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, у тому числі, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за змістом пункту 2 статті 22 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Так, зі змісту наведеної норми вбачається, що право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності відповідного рішення зазначених органів і тільки в межах, визначених в цих рішеннях.

Отже, вказані повноваження на території міста Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Порядок діяльності Київради, її органів, секретаріату Київради та його посадових осіб, депутатів Київради, порядок скликання сесій та призначення пленарних засідань Київради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття Київрадою рішень, порядок формування і організації роботи постійних та тимчасових контрольних комісій, а також участі депутатських фракцій у роботі Київради встановлений Регламентом Київської міської ради, затверджений рішенням Київської міської ради від 07 липня 2016 року № 579/579.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що спірне рішення Київської міської ради № 973/1977 прийнято в межах повноважень відповідача 1.

Частинами 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом частин 1 та 2 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Судом було встановлено, що оскаржуваним рішенням Київської міської ради земельна ділянка площею 0,4386 га (кадастровий номер :78:214:0015), витяг з Державного земельного кадастру № НВ-016, передана для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (свідоцтво про право власності на майновий комплекс від 29.11.2002).

При цьому, рішенням Господарського суд міста Києва від 12.05.2006 року у справі №17/268-23/124, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2006 та постановою Вищого господарського суду України від 13.09.2006, було зобов`язано Відкрите акціонерне товариство "Київська поліграфічна фабрика "Зоря" погодити та підписати Акт встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки Дочірнього підприємства "Альтернатива" по вул. Лугова, 1-А, від 07.06.2005 р.

У вказаному рішенні були встановлені наступні обставини, які, відповідно до ст. 75 ГПК України, є преюдиційними для даного спору:

- відповідно до Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №004361 від 17.12.2002 р. та Свідоцтва № 010006088 від 29.11.2002 р. про право власності на майновий комплекс ДП "Альтернатива" є власником цілісного майнового комплексу загальною площею 2 267,30 кв. м., а саме: споруди ЦО (літера У) - 458,50 кв. м., корпусу глибокого друку, цех № 6, складу-підвалу (літера Л) - 1 642,20 кв. м., складу-ангару (літера И) - 166,60 кв.м., розташованих у м. Києві, по вул. Лугова, 1-А;

- вказані об`єкти нерухомості зареєстровані в БТІ м. Києва як цілісний майновий комплекс, реєстраційне посвідчення №004361 від 17 грудня 2002 р. На час розгляду справи вказані об`єкти перебувають у власності ДП "Альтернатива" на підставі свідоцтва про право власності на майновий комплекс серія МК № 010006088 від 29.11.2002 р.

Тобто, передача в оренду земельної ділянки відповідачем 1 відповідачу 2, як власнику цілісного майнового комплексу, який на ній розташований, без проведення земельних торгів відповідає приписам частини 2 статті 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Положеннями частини 2 статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Такі проекти, зокрема, включають матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування; кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; акт приймання-передачі межових знаків на зберігання; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість).

Наведене спростовує доводи позивача про обов`язковість наявності в проекті землеустрою експертизи щодо розрахунків площі земельної ділянки у відповідності до Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 та Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за № 379/1404.

До матеріалів справи відповідачем 2 додано копію Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Альтернатива» для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1а в Оболонському районі м Києва, який було затверджено спірним Рішенням та на підставі якого відповідно до вимог чинного законодавства відповідачу 2 було передано в оренду земельна ділянка площею 0,4386 га (кадастровий номер :78:214:0015).

Доказів невідповідності зазначеного Проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів матеріали справи не містять.

Більше того, суд наголошує, що позивач не є суб`єктом, уповноваженим звертатися до суду з питань щодо дотримання вимог земельного законодавства при реалізації органами місцевого самоврядування своїх повноважень у сфері ефективності розпорядження земельними ресурсами, а, отже, дослідження обставин щодо незаконності оспорюваного рішення в даному випадку може досліджуватися виключно в аспекті безпосереднього впливу таких обставин на права та охоронювані законом інтереси позивача.

Як підставу для скасування Рішення, позивачем зазначено обставину того, що оскаржуваним рішенням обмежено право позивача вільного володіння та користування належним йому нерухомим майном, яке безпосередньо знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :78:214:0015 (будівля «прохідної») та межує з нею (склад паперу ДОК-12 (літ. «С»)).

На підтвердження викладено, позивачем, зокрема, надано висновок експерта № 529/07/2020 за результатами проведення земельно-технічної експертизи, у якому зазначено, що 04.06.2020 до ТОВ «Експертно-дослідна служба України» надійшла заява представника Приватного акціонерного товариства "Київська поліграфічна фабрика "Зоря" - Саленка Володимира Юрійовича від 04 червня 2020 року щодо проведення земельно-технічної експертизи в господарській справі № 910/11892/19. На вирішення земельно-технічної експертизи було поставлено наступні питання: « 1. Яке фактичне місце розташування (координати) будівлі, літера С загальною площею 357,9 кв.м. (склад паперу ДОК-12), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 за адресою м. Київ, вул. Лугова (Оболонський район), 1-А відносно земельної ділянки площею 0,4386 га з кадастровим номером :78:214:0015 (чи знаходиться будівля літера С на вказаній земельній ділянці повністю/частково/межує/тощо)?; 2. Чи можлива експлуатація та обслуговування нерухомого майна - будівлі, літера С загальною площею 357,9 кв.м. (склад паперу ДОК-12), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 за адресою м. Київ, вул. Лугова (Оболонський район), 1-А, без використання частини земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 на вул. Луговій, 1-А в Оболонському районі м. Києва?; 3. Яке фактичне місце розташування (координати) будівлі «прохідної» за адресою: м. Київ, вул. Лугова (Оболонський район), 1-А відносно земельної ділянки площею 0,4386 га з кадастровим номером :78:214:0015 (чи знаходиться будівля прохідної на вказаній земельній ділянці повністю/частково/межує/тощо)?».

Так, відповідно до ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (частини 6, 7 статті 98 Господарського процесуального кодексу України).

Так, за результатами проведення експертного дослідження, судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем зроблено наступні висновки:

- будівля склад паперу ДОК-12 (літ. «С») загальною площею 357,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 1а розташовується за межами земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 та має вихід із правого та тильного фасаду, тому доступ та експлуатація будівлі можлива без використання земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015;

-для забезпечення доступу та здійснення поточного ремонту лівого та тильного фасаду (відносно вулиці Бережанської) будівлі (літ. «С») (склад паперу ДОК-12) необхідно використовувати частину земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015, відтак, територія яка необхідна для обслуговування складу паперу ДОК-12 (літ. «С») накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :78:214:0015;

-досліджувана одноповерхова будівля «прохідної» (контрольно-пропускний пункт) з габаритними розмірами 4,87 м Х 2,88 м повністю розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015.

Разом з тим, відповідачі заперечили проти прийняття до розгляду вказаного висновку, оскільки, його подано з порушенням встановленого процесуальним законодавством строку.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Положеннями частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позивач зазначив, що подання висновку експерта поза межами встановленого строку зумовлене неможливістю підготувати такий висновок до подання позову через відсутність в останнього документів, необхідних для проведення експертного дослідження, відтак, лише після отримання зазначених документів позивачем було замовлено висновок і, враховуючи, що його складено лише 06.07.2020, зазначений висновок поданий до суду 08.07.2020.

Зважаючи на обґрунтованість доводів позивача, суд приймає до розгляду висновок експерта № 529/07/2020.

Позивач зазначає, що будівля «прохідної» є об`єктом нерухомого майна, який зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) та, як вбачається з висновку експерта, безпосередньо знаходиться на спірній земельній ділянці.

Відповідач 2 не заперечує факт знаходження будівлі «прохідної» на земельній ділянці з кадастровим номером :78:214:0015, однак, зазначає, що «прохідна» є тимчасовою некапітальною спорудою, а тому, твердження позивача не відповідають дійсності.

Так, судом встановлено, що позивачем до позову додано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого об`єктом нерухомого майна, що зареєстрований за реєстраційним номером 00 є об`єкт житлової нерухомості, нежитлова будівля, літера А, загальна площа 6676,4 кв.м, додаткові відомості: приміщення виробничого корпусу офсетного, теслярської майстерні № 1, компресорної офсетного цеху, прохідної і складу.

Однак, жодних документів, які б підтверджували факт того, що одноповерхова будівля «прохідної» (контрольно-пропускний пункт) з габаритними розмірами 4,87 м Х 2,88 м, про яку йде мова в висновку експерта № 529/07/2020 та прохідна, що зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 00 є однією і тією ж будівлею, матеріали справи не містять.

При цьому, у судовому засіданні 15.09.2020 під час розгляду справи по суті представник позивача зазначив, що, на його переконання, наданий разом з позовом витяг є достатнім підтвердженням приналежності будівля «прохідної», яка безпосередньо розташована на спірній земельній ділянці до нерухомого майна, жодних інших доказів на підтвердження вказаної обставини позивач надати не може.

Так, наведені вище доводи позивача оцінюються судом критично, оскільки, надання самого лише витягу щодо нерухомого майна без надання інших документів, зокрема, технічної документації на дане майно не дозволяє встановити обставину того, що будівля «прохідної», про яку йде мова в висновку експерта та прохідна, що зареєстрована за номером 00 є однією і тією ж будівлею, а відтак, на земельну ділянку яка розміщена в межах даної «прохідної» поширюються норми статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.

Щодо Листа № 0507/17 від 05.07.2017, на який посилається позивач, як на доказ, що підтверджує обставину порушення його майнових прав, суд зазначає, що даний лист не доводить порушення прав позивача, оскільки, ним відповідач 2 звернувся до позивача з вимогою звільнити від майна саме спірну ділянку, право користування на яку ДП «Альтернатива» набуло у встановленому законом порядку.

При цьому, як було встановлено судом, позивачем не доведено наявність на вказаній ділянці належного йому нерухомого майна, відтак, вимога про звільнення земельної ділянки від майна, яке не є нерухомістю не порушує майнові права позивача, оскільки, рухомі речі можна вільно переміщувати у просторі без їх знецінення чи зміни призначення.

Доводи позивача щодо наявності перешкод при реалізації права на користування нерухомим майном, яке межує зі спірною земельною ділянкою (будівля літ. «С» (склад паперу ДОК-12), також, не знаходять свого підтвердження, оскільки, у висновку експерта зазначено, що будівля склад паперу ДОК-12 (літ. «С») загальною площею 357,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 1а розташовується за межами земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 та має вихід із правого та тильного фасаду, тому доступ та експлуатація будівлі можлива без використання земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015.

Разом з цим, відповідачем 2 надано копію інформаційного листа, відповідно до якого ТОВ «Колор Систем» повідомило ДП «Альтернатива», що приміщення літера «С», що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 1-А належить ПАТ «Зоря» та використовується ТОВ «Колор Систем» в якості складу відповідно до укладеного Договору оренди № 011/19 від 31.07.2019. Зазначене приміщення використовується тривалий час в повному обсязі, заперечень та зауважень з приводу належного використання приміщення до ДП «Альтернатива» немає.

Посилання позивача на можливе порушення його прав шляхом обмеження доступу до будівлі складу паперу ДОК-12 (літ. «С») для здійснення поточного ремонту лівого та тильного фасаду (відносно вулиці Бережанської), для чого, як визначено у висновку експерта необхідно використовувати частину земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 судом до уваги не приймається, оскільки, порушення права за захистом якого особа звертається до суду не може виражатися у формі припущення, а має бути реальним та підтверджуватися належними доказами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, позивач зазначає, ним було зареєстровано земельну ділянку 78:214:0002 на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж землекористування від 2000 року, однак, внесення до Державного земельного кадастру конфігурації вказаної земельної ділянки не відбулося через наявність спору з суміжним землекористувачем.

Разом з тим, після реєстрації відповідачем 2 у 2016 році земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0015 внесення конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :78:214:0002 стало неможливим через накладення земельних ділянок, як і подальше вирішення питання щодо відведення вказаної земельної ділянки.

Зазначеним позивач (поряд з усім вищенаведеним) обґрунтовує порушення свого права та охоронюваного законом інтересу, відтак, скасування оспорюваного Рішення, на переконання позивача, приведе до реалізації його майнових прав на визначену земельну ділянку.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Так, з поданої позивачем копії висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 5203/20-41 від 08.07.2020, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :78:214:0015 повністю накладається на земельну ділянку з обліковим номером 78:214:0002.

Положеннями ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч. 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Тобто, заявлені позивачем у цій справі вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №973/1977 «Про передачу дочірньому підприємству «Альтернатива» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва» та визнання недійсним договору, укладеного на підставі даного рішення не приводять до поновлення права позивача, оскільки позивач, за наслідками розгляду спору позбавлений можливості реалізувати свої права на користування земельною ділянкою з обліковим номером 78:214:0002, так як її реєстрація в Державному земельному кадастрі неможлива без скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :78:214:0015, що повністю накладається на земельну ділянку, на яку претендує позивач.

Однак, у межах розгляду даної справи не ставиться питання про скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :78:214:0015 чи скасування розпорядження про надання відповідачу 2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Більше того, суд зазначає про неможливість захисту охоронюваного законом інтересу позивача на отримання в користування земельної ділянки за рахунок позбавлення такого права відповідача 2, який набув право користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку.

Разом з тим, позивач не позбавлений можливості обрати інший спосіб захисту свого права та інтересу, не пов`язаний з позбавленням права відповідача 2 на землю.

З огляду на викладене вище, суд за наслідками оцінки обставин справи в сукупності з перевіркою їх наданими сторонами доказами, дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що відповідачем 1 внаслідок прийняття рішення №973/1977 від 23.02.2017 року «Про передачу дочірньому підприємству «Альтернатива» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва, порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, а тому відсутні підстави для визнання недійсним та скасування оспорюваного Рішення, відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки за адресою: вул. Лугова, 1-а, укладений між Дочірнім підприємством «Альтернатива» та Київською міською радою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Разом з тим, суд зазначає, що вимога позивача щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки за адресою: вул. Лугова, 1-а, укладений між Дочірнім підприємством «Альтернатива» та Київською міською радою на підставі Рішення третьої сесії восьмого скликання Київської міської ради №973/1977 від 23.02.2017 року «Про передачу Дочірньому підприємству «Альтернатива» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничих будівель на вул. Луговій, 1-а в Оболонському районі м. Києва є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №973/1977, вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки за адресою: вул. Лугова, 1-а, укладеним між Дочірнім підприємством «Альтернатива» та Київською міською радою на підставі Рішення №973/1977 від 23.02.2017 також, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 25.09.2020

Суддя Ю.В. Картавцева