ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р. м. Київ

Справа № 911/1957/20

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Приватного підприємства "Львівкульттовари" до фізичної особи - підприємця Пурденка Яна Сергійовича про стягнення 9 480,66грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Львівкульттовари" (далі - ПП "Львівкульттовари") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи - підприємця Пурденка Яна Сергійовича (далі - ФОП Пурденко Я.С.) про стягнення 9480,66грн, що складається з: 8 327,97грн - основний борг; 870,64грн - пеня за період з 17.12.2019 по 16.06.2020; 131,42грн - 3% річних за період з 17.12.2019 по 26.06.2020; 150,63грн - втрат від інфляції за період з січня 2020 року по травень 2020 року.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №28 від 28.10.2019 на транспортно-експедиційне обслуговування в частині оплати послуг з перевезення вантажу за заявками №29 від 28.10.2019, №31 від 28.10.2019 (а.с.1-6).

Ухвалою від 13.07.2020 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.44-46).

Копія вказаної ухвали суду отримана відповідачем 22.07.2020, а позивачем -31.07.2020 що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №990 та №923 (а.с.54-55).

В силу п.3 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Ухвала суду, за змістом п.1 ч.1 ст.232 ГПК України, є видом судового рішення.

Відзив на позов до закінчення строку, встановленого ст.251 ГПК України для подання відзиву, не надійшов. З заявою про поновлення строку, встановленого для подання відзиву, відповідач до суду не звертався.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Як визначено ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

28.10.2019 між ФОП Пурденко Я.С. (експедитор) та ПП "Львівкульттовари" (перевізник) укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування №28 (а.с.10-14, далі - договір).

За умовами відповідного договору, експедитор в інтересах свого клієнта доручив перевізнику організувати та перевести вантаж, а перевізник зобов`язався за плату (винагороду) вчинити одне або декілька перевезень у міжнародному та міжміському сполучені (п. 1.1 договору), при цьому, експедитор діє від свого імені та за рахунок замовника.

Договором визначено, що на кожне окреме перевезення оформлюється транспортне замовлення (заявка), що є невід`ємною частиною договору; у заявці вказуються дані: дата та адреса завантаження вантажу, дата та адреса розвантаження, адреса митного оформлення та митного очищення вантажу, кількість вантажу, його вага, пакування, розміри, характеристики автотранспорту, вартість перевезення за одне авто, термін та умови оплати, додаткові відомості та додаткова інформація.

Відповідно до п. 3.8 договору, до обов`язків експедитора віднесена оплата перевізнику наданих послуг, погоджена у заявці.

Як визначено сторонами п. 5.4, 5.5 договору, підставою для оплати перевезення експедитором є оригінали документів: заявки на перевезення, рахунок, акт виконаних робіт/наданих послуг, товарно-транспортна накладна (ТТН, CMR); оплата експедитором здійснюється протягом 14 банківських днів після отримання документів, зазначених в п. 5.4 договору, шляхом перерахування коштів на рахунок перевізника, якщо інше не обумовлено в заявці.

Вказаний договір набирає сили з моменту його підписання і діє протягом трьох років (п.9.1 договору).

Як встановлено судом, відповідно до заявок №29 від 28.10.2019 та №31 від 28.10.2019 відповідачем замовлено у позивача послуги перевезення у міжнародному сполученні, а саме перевезення вантажу з м. Тата (Угорщина) до м. Одеса (Україна) з датою навантаження 31.10.2019 та доставки 05.11.2019 (а.с.15-16).

Відповідно до заявки №29 від 28.10.2019 погоджена вартість перевезення становить 36 087,87грн, а згідно заявки №31 від 28.10.2019 - 8 327,97грн. Також заявками сторонами погоджено термін оплати - 10-14 банківських днів після отримання оригіналів документів: рахунку, акту, СMR.

Як вбачається з міжнародних товарно-транспортних накладних CMR №1342019 та №1462019 позивачем здійснено перевезення вантажу на замовлення відповідача з м.Тата (Угорщина) до м. Одеса (Україна), при цьому датою розвантаження вантажу вказано 05.11.2019 (а.с.17-18).

Щодо наданих послуг перевезення складені акти №2987 від 05.11.2019 та №2988 від 05.11.2019 (а.с.20-21), які, як вказує позивач, надіслані відповідачу поштовим відправленням №9303, що прийнято за квитанцією від 27.11.2019 (а.с.24).

На оплату послуг позивачем виставлено відповідачу рахунки №2988 від 05.11.2019 та №2819 від 05.11.2019 (а.с.22-23).

Як вказує позивач у позовній заяві та відповідна обставина підтверджується платіжним дорученням №35 від 27.12.2019, відповідачем на підставі рахунку №2819 від 05.11.2019 сплачено позивачу за відповідні послуги 36 087,87грн (а.с.19).

Як зазначає позивач, акт №2987 від 05.11.2019 відповідачем не був оплачений, у зв`язку з чим 30.01.2020 він направив відповідачу претензією від 27.01.2019 про сплату коштів в розмірі 8 327,67грн (а.с.29), яка отримана відповідачем 31.01.2020, що підтверджується квитанцією (а.с.30-31), однак, такі послуги не оплачені відповідачем.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем обов`язку щодо оплати наданих позивачем послуг, а також застосування до відповідача відповідальності встановленої договором та чинним законодавством, за порушення зобов`язання з оплати наданих послуг.

Так, укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено ч.1 ст.929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. При цьому, відповідно до вказаної норми, договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення, зокрема, вантажу, здійснюється за договором перевезення.

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Як визначено вказаною нормою, за перевезення, зокрема, вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, враховуючи, що відповідач оплатив не у повному обсязі надані позивачем послуги перевезення, що ним не спростовано шляхом подання суду доказів зворотного, однак, строк виконання відповідного зобов`язання настав, вимоги позивача про стягнення боргу за такі послуги у розмірі 8327,97грн є обґрунтованими.

Так, згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, вимоги в частині стягнення з відповідача 8327,97грн основного боргу за надані послуги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 131,42грн - 3% річних за період з 17.12.2019 по 25.06.2020 (192дні), а також 150,63грн втрат від інфляції за період за січень-травень 2020 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи прострочення виконання зобов`язання з оплати послуг перевезення, яке є грошовим, позивач має право вимагати сплати боргу з урахуванням втрат він інфляції та 3% річних.

Однак, здійснюючи розрахунок відповідних вимог, позивач невірно визначив дату, з якої відповідне зобов`язання можна вважати простроченим.

Так, сторонами у договорі погоджено строк оплати послуг - протягом 14 банківських днів після отримання документів, якщо інше не вказано в заявці.

В погоджених сторонами заявках, вказано, що термін оплати 10-14 банківських днів після отримання документів.

Таким чином, 14 банківських днів з моменту отримання (30.11.2019) документів, надісланих позивачем поштою, закінчуються 19.12.2019, отже прострочення зобов`язань з оплати почалось з 20.12.2019, а не 17.12.2019, як визначено у розрахунку позивача.

За розрахунком суду, з урахуванням дати з якої відповідне зобов`язання є простроченим, розмір 3% річних складає 129,04грн, що нараховані за період з 20.12.2019 по 25.06.2020 на борг у розмірі 8 327,97грн.

З урахуванням викладеного, вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню у розмірі 129,04грн; в частині стягнення з відповідача 2,38грн - 3% річних у задоволенні позову суд відмовляє.

Розмір втрат від інфляції обраховано позивачем арифметично вірно, у зв`язку з чим такі вимоги підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 150,63грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стянення з відповідача 870,64грн пені за період з 17.12.2019 по 16.06.2020, які нараховані за порушення зобов`язання з оплати послуг.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сторонами у п. 6.16 договору визначено, що у разі несвоєчасного перерахування перевізнику коштів за договором, експедитор сплачує на користь перевізника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості перевезення за кожен день прострочення.

Отже, сторонами у договорі встановлено відповідальність, про застосування якої просить позивач.

Поряд з цим, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд не може погодитись з правильністю здійснення такого розрахунку, оскільки пеня безпідставно нарахована позивачем з 17.12.2019, хоча зобов`язання є простроченим з 20.12.2019, зважаючи на строк його виконання, визначений сторонами.

Розмірі пені за період з 20.12.2019 по 16.06.2020, яка нарахована на борг у сумі 8327,97грн, складає 852,16грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 852,16грн пені, а у задоволенні позову в частині стягнення 18,48грн пені суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, позивачу за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 2 063,98грн.

Звертаючись з позовною заявою, позивач в попередньому орієнтованому розрахунку судових витрат вказував, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00грн.

03.08.2020 до суду від позивача надійшла заява про вирішення питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, у якій позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати в сумі, визначеній актом приймання-передачі від 27.07.2020 (а.с.59).

В обґрунтування понесення таких витрат, позивачем надано договір про надання правової допомоги адвоката №20/19 від 24.06.2020, укладений між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «ЛЮРЦ» (виконавець) (а.с.56).

За умовами відповідного договору, адвокатське об`єднання взяло на себе зобов`язання надавати на підставі звернення клієнта правову допомогу, зокрема, представляти інтереси клієнта та вести від імені клієнта справи, у т.ч. в господарських судах (п. 1.1 договору).

Згідно п. 3.1 вказаного договору, клієнт оплачує послуги адвокатського об`єднання у розмірі, визначеному окремою угодою або актах приймання-передачі наданих послуг, чи іншому аналогічному документу.

На виконання відповідного договору, Адвокатським бюро «Люрц» видано ордер серії ВС №1032044 адвокату Вегельському Б.Б. на надання правничої (правової) допомоги позивачу у будь-яких судах України, правоохоронних органах, підприємствах усіх форм власності (а.с.57). Венгельському Б.Б видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №000686 від 08.09.2017 (а.с.58).

Крім того, позивачем надано акт від 27.07.2020 приймання-передачі наданих послуг за договором №20/19 від 24.06.2020 (а.с.59).

Відповідно до вказаного акту, адвокатським об`єднанням були надані послуги з: зібрання у клієнта документів та їх аналізу (1 година); опрацювання законодавчої бази та аналізу судової практики зі спірного питання (1 година); консультування клієнта щодо перспектив досудового врегулювання та розгляду справи судом, порядку примусового виконання рішення суду (1 година); підготовки позовної заяви та розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат (2,5 години); підготовки клопотання про долучення документів (0,5 години).

Згідно вказаного акту вартість послуг складає 6 306,00грн. При цьому, доказів фактично сплати коштів за вказаним актом позивачем під час розгляду справи не надано.

Розглядаючи відповідну заяву позивача, суд враховує наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, що визначено ч.1 ст.123 ГПК України. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, як передбачено п.1 ч.3 такої норми, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як визначено ч.2 ст.126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 3 відповідної норми вказує, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 такої норми, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГП України, в силу ч.5 такої норми, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що встановлено ч.6 такої норми.

Порядок розподілу судових витрат (окрім судового збору) визначено ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з цим, ч.5 ст.129 ГПК України унормовано, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 6 ст.129 ГПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як визначено ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З огляду на положення відповідної норми, не подання доказів фактичного понесення судових витрат не є підставою для відмови у їх відшкодуванні, якщо підтверджено наявність обов`язку їх сплатити (постанова Об`єднаної палати Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 №922/445/19).

В силу ч.9 ст.129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, однак, ч. 5 наведеної норми визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У відповідній постанові зазначено, що на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6,7,9 ст.129 ГПК України.

Як роз`яснено у відповідній постанові, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст.126 ГПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК України може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, як вказано у вищезгаданій постанові, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).

В силу ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Користуючись визначеними ч.5 ст.129 ГПК України критеріями, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6306,00грн заявлені позивачем до стягнення з відповідача підлягають покладенню на останнього лише в частині, а саме позивачу за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню 3 000,00грн.

Так, матеріалами справи підтверджується факт складання позовної заяви та звернення до суду з відповідним позовом. Для складання позовної заяви безумовно мав бути проведений юридичний аналіз правовідносин та консультування. Разом з тим, витрати на оплату послуг адвоката непропорційні предмету спору, відповідно до якого позивач заявляв вимоги, у розмірі 66% якого становлять заявлені до стягнення витрати на оплату професійної правничої допомоги. Окрім того, відповідні вимоги задоволені лише частково.

З урахуванням предмета спору, обсягу зібраних доказів, розгляду справи за правилами спрощеного провадження без проведення судових засідань, складання лише однієї заяви по суті - позову, необхідного часу для їх складання, дійсного необхідного обсягу правничої допомоги та підтвердженого доказами фактичного обсягу правничої допомоги, поведінки сторін, значення справи для сторін, ціну позову та задоволення вимог лише в частині, суд вважає обґрунтованим покласти на відповідача витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3 000,00грн.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу; кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як визначено ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом і у суду не має повноважень визначати розмір такого гонорару.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 28); у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015).

Отже, суд вважає правильним покласти витрати позивача на професійну правничу допомогу в іншій частині (3306грн) на таку особу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Пурденка Яна Сергійовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Приватного підприємства "Львівкульттовари" (ідентифікаційний код 33285520; 79068, Львівська обл., м. Львів, вул. Гетьмана Мазепи, буд. 15, кв. 142) 8 327,97грн основного боргу, 129,04грн - 3% річних, 150,63грн втрат від інфляції, 852,16грн пені, 2 063,98грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором, а також 3000,00грн в рахунок часткового відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 18,48грн пені та 2,38грн - 3% річних та 3 306грн в рахунок відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання рішення та у порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова