ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/982/18
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Принцевської Н.М.,

Разюк Г.П.

секретар судового засідання Станкова І.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Саєнко Р.К., за довіреністю;

від відповідача: Іноземцєв Є.С., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Укртрансгаз

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 26 грудня 2019 року (повний текст складено 02.01.2020р.)

по справі № 915/982/18

за позовом Акціонерного товариства Укртрансгаз

до відповідача: Акціонерного товариства Оператор газорозподільчої системи Миколаївгаз

про визнання договору укладеним в редакції позивача, -

суддя суду першої інстанції: Ткаченко О.В.

час та місце винесення рішення: 26.12.2019р., м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22 Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 23.09.2020р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018р. Акціонерне товариство Укртрансгаз (позивач, АТ «Укртрансгаз») звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз (відповідач, ПАТ «Миколаївгаз») про визнання укладеним в редакції позивача договору про транспортування природного газу від 01.08.2018р. №, що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, яка затверджена постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015р. №2497.

В обґрунтування позову, посилаючись, зокрема, на приписи ст. ст. 1, 32 Закону України Про ринок природного газу; п. 5 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2493 від 30.09.2015р.; ст.ст. 11, 627 Цивільного кодексу України; ст.ст. 179, 181, 184, 187 Господарського кодексу України; постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2497 від 30.09.2015р. Про затвердження Типового договору транспортування природного газу, Акціонерне товариство Укртрансгаз зазначило про обов`язковість в силу закону укладення договору про транспортування природного газу в редакції типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором. Проте, відповідач безпідставно ухиляється від укладення зазначеного договору. При цьому наданий ПАТ «Миколаївгаз» протокол розбіжностей б/н від 15.08.2018р. до договору про транспортування природного газу № від 01.08.2018р. не відповідає вимогам типового договору, тому зазначений договір повинен бути викладений та підписаний саме в редакції позивача, яка повністю узгоджується з типовою формою.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2019р. по справі №915/982/18 (суддя Ткаченко О.В.) у задоволенні позову Акціонерного товариства Укртрансгаз відмовлено в повному обсязі.

Судом встановлено, що за фактичними обставинами справи цей спір зумовлений приведенням уже укладеного між сторонами і наразі чинного договору транспортування природного газу № у відповідність зі змінами, внесеними постановою НКРЕКП від 27.12.2017 №1437 до Типового договору транспортування природного газу, а не у зв`язку з необхідністю укладення договору транспортування природного газу. У зв`язку з чим, судом першої інстанції було зауважено, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, який не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, що є підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2019р. по справі №915/982/18 та прийняти нове рішення по даній справі, яким позовні вимоги повністю задовольнити.

Звертаючись з апеляційною скаргою, АТ Укртрансгаз вважає, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що ПАТ «Миколаївгаз» є оператором газорозподільної системи, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників). Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджує у т. ч. Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з розподілу природного газу (Ліцензійні умови). Відповідно до пп. 27 п. 2.2 Ліцензійних умов передбачено, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат - ПАТ «Миколаївгаз» повинен мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП. Тобто, у відповідача в силу прямої вказівки закону існує обов`язок щодо укладення (підписання) договору про транспортування природного газу, зокрема п. 9.3. договору, в редакції типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором. Однак, редакція п. 9.3. договору, яка викладена відповідачем в протоколі розбіжностей до договору є неприйнятною, оскільки змінює істотні умови договору та зміст типового договору транспортування природного газу.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не мав підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, визнавши, що постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р. „Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій втратила чинність.

Апелянт вважає, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов помилкового висновку стосовно відсутності у відповідача обов`язку щодо укладення запропонованого позивачем договору № від 01.08.2018р. у зв`язку з наявністю укладеного між сторонами договору від 17.12.2015р. №, оскільки останній не враховує внесені до типового договору транспортування природного газу зміни, які почали діяти з 01.08.2018р. на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 27.12.2017р. №1437.

Більш детальніше доводи Акціонерного товариства «Укртрансгаз» викладені в апеляційній скарзі.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 11.02.2020р., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Головея В.М., Разюк Г.П.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 03.03.2020р. №93 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства Укртрансгаз передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Принцевської Н.М., Разюк Г.П., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Головея В.М.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.03.2020р. судова колегія у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Принцевської Н.М., Разюк Г.П. прийняла справу №915/982/18 до свого провадження, відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Укртрансгаз на рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2019р. по справі №915/982/18 та призначила справу №915/982/18 до розгляду на 08 квітня 2020 року.

18.03.2020р. від Акціонерного товариства Оператор газорозподільчої системи Миколаївгаз до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач не погоджується з останньою та просить апеляційний господарський суд відмовити у її задоволенні.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.04.2020р., у зв`язку зі встановленням на усій території України карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.202р. "Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19, розгляд справи №915/982/18 відкладено до відміни обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2020р. справу 915/982/18 призначено до розгляду на 23 вересня 2020 року о 12:00 год.

У судовому засіданні 23.09.2020р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2015 року між ПАТ "Укртрансгаз" (Оператор) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" (Замовник) був укладений договір транспортування природного газу №, відповідно до пункту 2.1 якого Оператор надає Замовнику послуги транспортування природного газу (Послуги) на умовах, визначених у цьому договорі, а Замовник сплачує Оператору встановлену в цьому договорі вартість таких Послуг.

За умовами пункту 17.1 договору від 17.12.2015р. №, цей договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 31.12.2016р., умови договору застосовуються до відносин Сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015р. Цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із Сторін не буду заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Пунктом 17.2 договору сторони передбачили, зокрема, що усі зміни та доповнення до цього договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими особами Сторін.

У разі внесення та затвердження Регулятором змін до Типового договору транспортування природного газу Сторони зобов`язані протягом місяця внести відповідні зміни до цього договору (пункт 17.3 договору від 01.12.2015р. №).

Відповідно до розділу XXІ „Прикінцеві положення договору № від 17.12.2015р. цей договір складений у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу (по одному для кожної зі сторін).

Вказаний договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб без зауважень та заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції, Постановою від 27.12.2017р. №1437 НКРЕКП внесла зміни до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою цієї ж комісії від 30.09.2015р. №2497.

Судом першої інстанції встановлено, що АТ „Укртрансгаз звернулось до ПАТ "Миколаївгаз" з листом №TSOВИХ-18-1897 від 23.07.2018р., в якому позивач запропонував укласти договір транспортування природного газу у викладеній ним редакції від 01.08.2018р. №, посилаючись на необхідність приведення укладених договорів транспортування природного газу у відповідність зі змінами, внесеними постановою НКРЕКП від 27.12.2017р. №1437 до Типового договору транспортування природного газу. Разом цим листом позивач надіслав відповідачу два примірники проекту такого договору.

Згідно з пунктом 9.3 договору № від 01.08.2018р. у випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту. Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період.

В свою чергу, ПАТ Миколаївгаз листом від 17.08.2018р. за вих. №Мк03-СЛ-19512-0818 направило на адресу АТ Укртрансгаз, разом з підписаним відповідачем договором від 01.08.2018р. №, протокол розбіжностей до нього, відповідно до якого відповідачем запропоновано замінити посилання у тексті договору з постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20, яка втратила чинність, на чинну постанову Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256.

Так, згідно з протоколом розбіжностей б/н від 15.08.2018р., складеного ПАТ „Миколаївгаз до договору від 01.08.2018р. №, відповідачем запропоновано пункт 9.3 розділу ІX (визначення вартості щодобових небалансів та порядок розрахунків за них) договору № викласти у наступній редакції: „У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту. Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р., у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період.

Отже, між АТ Укртрансгаз як Оператором та ПАТ Миколаївгаз як Замовником договору транспортування природного газу від 01.08.2018р. № виникли розбіжності щодо умов, викладених у пункті 9.3 договору, які стосуються визначення номеру постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджений Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (від 11.01.2005 року №20 - у редакції АТ «Укртрансгаз» та від 04.03.2002 року №256 - у редакції ПАТ «Миколаївгаз»).

Місцевим господарським судом також встановлено, що інших розбіжностей щодо тексту та умов договору транспортування природного газу від 01.08.2018р. № у сторін немає.

Відсутність згоди ПАТ «Миколаївгаз» щодо укладення запропонованого позивачем проекту договору транспортування природного газу від 01.08.2018р. № стало підставою для звернення АТ «Укртрансгаз» з відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч.1 ст. 173 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

За ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарським кодексом України встановлено, що дотримання сторонами загального порядку укладання господарських договорів є обов`язковим (ст.ст. 181, 183-185 Господарського кодексу).

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Колегія суддів зазначає, що взаємовідносини, які виникають в процесі укладення договорів транспортування природного газу, регулюються Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015р. №2493 та постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015р. №2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу".

Статтею 32 Закону України "Про ринок природного газу" передбачено, транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Таким чином, колегія суддів враховує, що укладення учасниками ринку природного газу договору транспортування природного газу з дотриманням типової форми вказаного договору є обов`язковим в силу прямої вказівки закону.

Водночас колегія суддів зауважує, що укладений між сторонами договір від 17.12.2015р. № є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як вже було зазначено вище, пунктом 17.1 договору від 17.12.2015р. № встановлено, що останній набирає чинності з дня його укладення на строк до 31.12.2016р., умови договору застосовуються до відносин Сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015р. Цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із Сторін не буду заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наміру будь-якої зі Сторін розірвати договір від 01.12.2015р. №. В процесі розгляду даного спору у суді першої інстанції про таке бажання Сторони також не повідомляли. Отже, договір від 01.12.2015р. № є чинним, оскільки його дію було автоматично пролонговано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що правовідносини сторін щодо транспортування природного газу належним чином врегульовані договором від 01.12.2015р. №, який є чинним на момент вирішення даного спору, що свідчить про дотримання відповідачем вищезазначених вимог законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з умов договору від 01.12.2015р. №, у разі внесення та затвердження Регулятором змін до Типового договору транспортування природного газу Сторони зобов`язані протягом місяця внести відповідні зміни до цього договору (п. 17.3 договору).

Таким чином, сторонами у вказаному договорі було узгоджено певний алгоритм дій, який мав бути застосований у разі внесення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, змін до типового договору транспортування природного газу. Однак, зазначений механізм приведення укладеного між сторонами договору транспортування природного газу у відповідність до його типової форми позивачем застосовано не було.

Відповідно до положень статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у встановлених договором або актом цивільного законодавства межах, особа не може бути примушеною до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Зазначене спростовує доводи скаржника щодо наявності у ПАТ „Миколаївгаз обов`язку укласти з позивачем новий правочин, зокрема, запропонований останнім договір від 01.08.2018р. № та свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Щодо спірної редакції п. 9.3. договору від 01.08.2018р. №.

Матеріали справи свідчать, що пункт 9.3 договору від 01.08.2018р. № в редакції АТ „Укртрансгаз містить посилання на Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20. Однак, зазначена постанова Кабінету Міністрів України втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України від 08.11.2017р. №951.

Водночас, пункт 9.3 договору від 01.08.2018р. № в редакції ПАТ „Миколаївгаз містить посилання на Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, можливість застосування якого не передбачена умовами типового договору.

Разом з тим, з огляду на те, що Сторонами безпосередньо у договорі від 01.12.2015р. № було чітко визначено порядок дій у разі внесення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, змін до типового договору транспортування природного газу, який полягає у приведенні чинного договору від 01.12.2015р. № у відповідність до типової форми шляхом внесення до нього необхідних змін, а також враховуючи наявність укладеного між сторонами чинного договору від 01.12.2015р. № та те, що сторони вільні в укладенні договорів, визначенні (погодженні) їх умов та вправі реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов`язків шляхом укладання (підписання) правочину, що відповідає внутрішній волі сторін, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що питання щодо укладення між сторонами нового договору про транспортування природного газу може бути вирішено виключно за домовленістю сторін в порядку, встановленому чинним законодавством.

Аналогічна позиція щодо спірних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 08.08.2019р. у справі №916/1971/18.

Окремо, судова колегія звертає увагу на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11.10.2019 року у справі №902/575/18, у висновку якої, зокрема, зазначено, що у відповідних правовідносинах предметом судового спору можуть бути саме розбіжності у договорі, а не сам договір. Верховний суд вказав: «Окрім п. 9.3. Договору, в іншій частині запропонованого позивачем проекту договору, між сторонами відсутній юридичний спір, що в свою чергу, згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України та ст.4 Господарського процесуального кодексу України виключає необхідність задоволення даного позову в частинні, яка не оспорюється. Отже суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав і для часткового задоволення позовних вимог шляхом вказівки на умови договору, які не є спірними, оскільки, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується самими сторонами, спір у даній справі стосується саме п.9.3. Договору, а не договору в цілому».

З огляду на вищенаведене, суд визнає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Тому, окремо, апеляційна колегія зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", заява № 63566/00, рішення від 18.07.2006).

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 26.12.2019р. не знайшли свого підтвердження,

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2019р. у справі №915/982/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства Укртрансгаз без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2019р. у справі №915/982/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Укртрансгаз без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 25.09.2020р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Разюк Г.П.