ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2020 р. Справа№ 910/1037/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

секретар судового засідання Шевченко В.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Солом Трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.12.2019 (повний текст рішення складено 18.03.2020)

у справі № 910/1037/19 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Солом Трейд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Торговий дім «Київхліб»

про стягнення 736 774,64 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Солом Трейд» (далі - ТОВ «Солом Трейд», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київхліб» (далі - ТОВ «ТД «Київхліб», відповідач) про стягнення 736 774,64 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідач своїх зобов`язань за Договором № 25/17 про надання послуг із стимулювання продажу продукції від 01.12.2017 в частині оплати винагороди позивача за надані у березні 2018 послуги в заявленому до стягнення розмірі.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив, в якому стверджував, що в березні 2018 перелік торгових точок клієнтів (ТОВ «Гравійол» та ТОВ «Новінол»), послуги зі стимулювання продажу продукції у яких повинен був надавати відповідач, визначався підписаною 01.03.2018 Специфікацією № 2 до Договору. Згідно визначених цією специфікацією 278 торгових точок в березні 2018 позивачем фактично послуги надано у 88 торгових точках, що становить 32% від загальної кількості торгових точок, що, на думку відповідача, відповідно до п. 6.1 Договору є підставою для відмови в оплаті послуг. За твердженнями відповідача, сума винагороди за документально підтвердженими даними щодо реалізації і повернення продукції складає 213 544,3 грн. й вказує на перевищення розміру повернутої продукції згідно п. 3.12 Договору (1,5 % від загального обсягу поставленої продукції), фактичний відсоток повернення складає 2,12, що також, відповідно до п. 6.1 Договору, є підставою для відмови в оплаті послуг. Позивач, на думку відповідача, не забезпечив наявності у торгівельній (дилерській) мережі мінімального обов`язкового асортименту продукції відповідача, а на кінець березня 2018 у ТОВ «Гравійол» перед відповідачем була наявна заборгованість, що також є підставою для відмови у виплаті винагороди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі № 910/1037/19 у задоволенні позову ТОВ «Солом Трейд» до ТОВ «ТД «Київхліб» відмовлено повністю. Судові витрати покладено на ТОВ «Солом Трейд».

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Солом Трейд» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким частково задовольнити його позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача суму боргу за Договором про надання послуг зі стимулювання продажу продукції № 25/17 від 01.12.2017 в розмірі 475 306, 49 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підписанням 01.03.2018 Специфікації № 2 сторони змінили (зменшили) перелік торгових мереж (торгових точок), в яких надаються послуги зі стимулювання продажу продукції, вказуючи на те, що внесення будь-яких змін до Договору або його додатків здійснюється виключно шляхом підписання додаткового договору. Відтак підписання Специфікації № 2 від 01.03.2018 без підписання додаткового договору жодним чином не змінює та не припиняє дію Специфікації № 2 від 01.12.2017. За відсутності додаткової угоди про внесення змін або припинення Специфікації № 2 від 01.12.2017, на думку апелянта, останню Специфікацію слід вважати дійсною, та позивачу належало здійснювати вирахування винагороди згідно переліку торгових точок, визначених у цій Специфікації № 2 від 01.12.2017. На переконання апелянта, якщо проводити розрахунок повернення продукції та враховувати поставки продукції за діючою редакцією Специфікації № 2 від 01.12.2017, перевищення відсотку повернутої продукції не має, а відсоток повернення складає 1,49 % від загального обсягу поставленої продукції в березні 2018. На переконання апелянта, відповідач фактично визнав факт надання послуг за Договором та вказав, що за його даними розмір винагороди позивача за березень 2018 становить 213 544, 30 грн. (розраховано згідно Специфікації № 2 в редакції від 01.03.2018 (без врахування 11 торгових точок, в яких надавалися послуги). Крім цього, судом першої інстанції не враховано відсутність у ТОВ «ТД «Київхліб» ТТН за спірними адресами, визначеними у Специфікації № 2 від 01.12.2017, однак згодом представником відповідача було надано відскановані ТТН на оптичному диску, серед яких наявні ТТН за спірними адресами. Також апелянт зазначив про помилковість своїх розрахунків й безпідставне включення до Акту 5 торгових точок, які не визначено Специфікаціями від 01.12.2017 та від 01.03.2018, в зв`язку з чим просив задовольнити його позов частково, стягнувши з відповідача на його користь 475 306, 49 грн. замість заявлених у позовній заяві 736 774, 64 грн.

В наданих апеляційному суду поясненнях відповідач стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що вказуючи в апеляційній скарзі на необхідність часткового задоволення позову, позивач фактично визнав необґрунтованими заявлені ним позовні вимоги та частково правомірними висновки суду про відмову у задоволенні позову. При цьому, відповідач зауважив, що відповідно до ст. 42 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засіданні або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Також зазначив, що 01.03.2018 сторони дійшли згоди щодо зміни Специфікації № 2, виклавши та підписавши її в новій редакції, а також визначивши нову кількість торгових точок, сторони досягнули домовленості про її оформлення саме у такий спосіб без оформлення нового договору або додаткової угоди, вказавши в її тексті, що Специфікація № 2 від 01.03.2018 є договором. Таким чином, домовляючись про співпрацю сторони досягли згоди з приводу подальших взаємовідносин - кількості торгових точок, про що свідчать її печатки та підписи уповноважених представників, що в свою чергу відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Також відповідач наполягав на відсутності доказів на підтвердження того факту, що досягненні у Специфікації № 2 від 01.03.2018 домовленості скасовано або визнано недійсними, акцентуючи увагу, що з визначених Специфікацією № 2 від 01.03.2018 торгових точок в кількості 278 в березні 2018 позивачем фактично послуги надано у 88 торгових точках, що згідно п. 6.1 Договору є підставою не проводити оплати послуг, наданих неналежним чином. Відповідач також зазначив, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги виключно актом здачі-приймання робіт (надання послуг), в якому визначено лише список нібито залучених клієнтів та обсягів поставки, однак на вимоги відповідача та суду позивачем не надано письмового звіту про обсяг наданих послуг, який надав би реальну можливість встановити об`єм наданих послуг, про які сторони домовились при укладенні Договору тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 21.09.2020 з`явились представники сторін, представник позивача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким частково задовольнити його позовні вимоги, а саме, стягнути з відповідача суму боргу за Договором про надання послуг із стимулювання продажу продукції № 25/17 від 01.12.2017 в розмірі 475 306, 49 грн.

Представники відповідача в даному судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 01.12.2017 між ТОВ «Солом Трейд» (позивач, партнер за договором) та ТОВ «ТД «Київхліб» (відповідач, постачальник за договором) укладено Договір № 25/17 про надання послуг із стимулювання продажу продукції (далі - Договір), за умовами п. 2.1 якого партнер надає постачальнику послуги з стимулювання продажу продукції, а постачальник оплачує такі послуги.

Продукцією за Договором є хліб та хлібобулочні вироби, в тому числі високорентабельна хлібобулочна продукція (п. 1.4 Договору).

За змістом п. 1.3 Договору послугами з стимулювання продажу продукції є послуги, які спрямовані на підтримання стійкого споживчого попиту на продукцію та полягають у: передпродажній підготовці продукції; залученні клієнтів; забезпеченні ритмічного та безперебійного надходження продукції до торговельних (дилерських) мереж клієнтів; викладенні та розміщенні продукції у торгових залах з метою стимулювання кінцевих споживачів до придбання продукції відповідно до реалізаційних стандартів постачальника; моніторингу споживчого попиту на продукцію; доведення інформації про продукцію до споживача; наданні інформації постачальнику щодо поліпшення асортименту, зміни ціни, вдосконаленні пакування продукції; наданні інформації та контролю щодо поповнення запасів продукції у торговельних (дилерських) мережах; контролю за збереженням товарного вигляду, упаковки, цілісності; участь у проведенні рекламних акцій, як короткотермінових заходів для заохочення споживачів до купівлі конкретного виду продукції; інші послуги з просування продукції.

Умови стимулювання продажу продукції, порядок сплати та розрахунок суми винагороди визначається Специфікацією № 1 до Договору, яка є невід`ємною частиною Договору (п. 2.2 Договору).

Відповідно до Специфікації № 1 сума винагороди за надані послуги зі стимулювання продажу продукції визначається (розраховується) за формулами, зазначеними у ній, і має пряму залежність від загальної суми реалізованої продукції у відсотковому значенні. Тобто, винагорода, яка має бути сплачена на користь позивача, має прямо пропорційне відношення до фактично отриманих коштів відповідачем від реалізації продукції за відповідний звітний місяць.

За умовами п. 3.1 Договору партнер використовує власну або торгову (дилерську) мережу клієнтів. Клієнт вважається залученим партнером у разі включення його до розділу «Торгова (дилерська) мережа клієнта» Специфікації № 2 до Договору, а також виконання клієнтом обсягу закупівель продукції та розрахункових обов`язків покупця. При цьому, клієнт повинен укласти прямий договір поставки з постачальником.

Специфікацію № 2 до Договору визначено перелік торгових мереж (торгових точок) позивача або клієнтів (залучених партнером контрагентів, що придбавають продукцію з метою розповсюдження її кінцевим споживачам через роздрібну торговельну мережу) і є його невід`ємною частиною.

На час укладення Договору такий перелік був визначений Специфікацією № 2, що також була підписана 01.12.2017.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору (ст. 628 ЦК України) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Отже умови, які встановлено Специфікацією № 2, є складовими умовами Договору як зобов`язального правовідношення, основний текст якого викладено сторонами 01.12.2017.

Разом з цим, матеріалами справи встановлено, що 01.03.2018 сторони підписали нову редакцію Специфікації № 2, змінивши (зменшивши) перелік торгових мереж (торгових точок), в яких надаються послуги зі стимулювання продажу продукції. Цією Специфікацією сторони погодили, що вона є Договором та набуває чинності з 01.03.2018, що свідчить про досягнення сторонами домовленості про її оформлення саме у такий спосіб без оформлення нового договору або додаткової угоди.

Таким чином, оскільки домовляючись про співпрацю сторони досягли згоди щодо подальших взаємовідносин, а саме, кількості торгових точок, про що свідчать печатки та підписи уповноважених представників сторін на Специфікації № 2 від 01.03.2018, а матеріали справи немає жодних доказів на підтвердження скасовування або визнання недійсними цих домовленостей, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що за своїм правовим статусом Специфікація № 2 від 01.03.2018 є договором про зміну умов Договору щодо переліку торгових мереж, в яких надаються послуги зі стимулювання продажу продукції, а тому з 01.03.2018 саме умови Специфікації № 2 від 01.03.2018 визначають договірні торгові точки для надання послуг. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, в рамках надання послуг зі стимулювання продажу продукції позивач зобов`язався забезпечити переміщення продукції з місць поставки до місць роздрібного продажу та її розміщення у торгівельній (дилерській) мережі (п. 3.4 Договору), активно просувати продукцію та забезпечувати постійну присутність продукції у торговельній (дилерській) мережі (п. 3.5 Договору), в ході реалізації продукції вживати заходів до недопущення змішування продукції з аналогічними продуктами інших виробників, а також реалізацію виробів інших виробників під знаком для товарів і послуг, належних відповідачу (п. 3.6 Договору).

Відповідно до п.4.1 Договору за надання партнером послуг із стимулювання продажу постачальник виплачує винагороду. Розмір (сума) винагороди зазначається в порядку та на умовах вказаних у Специфікації №1, якає невід`ємною частиною цього Договору.

За змістом п. 4.2 Договору умовою нарахування винагороди є належне виконання партнером (клієнтом) перед постачальником своїх обов`язків, зокрема, за умови відсутності будь-якої простроченої заборгованості партнера (клієнта), перед постачальником незалежно від підстав її виникнення, за будь-якими договорами між ними. У випадку невиконання партнером (клієнтом) даної умови, постачальник має право не зараховувати та не сплачувати винагороду за цим Договором до моменту погашення партнером (клієнтом) даної заборгованості.

Положеннями п. 4.3. Договору сторони погодили, що розмір винагороди розраховується та вказується в Актах приймання-передачі результатів послуг.

Таким чином, вирішуючи питання настання у відповідача обов`язку сплатити винагороду за надані позивачем у березні 2018 в рамках виконання Договору послуги, слід виходити з того,що на підставі п. 3.8 Договору звітнім періодом надання послуг є місяць, і їх результати згідно п. 3.7 оформлюються сторонами таким спільним документом як Акт приймання-передачі послуг, який на підставі п. 3.8 Договору підлягав врученню позивачем відповідачу не пізніше 10 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому надавались послуги. В свою чергу, відповідач зобов`язався протягом п`яти днів з дня отримання акту розглянути його та підписати або направити свої заперечення.

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що 31.03.2018 ним було складено три Акти здачі-прийому робіт (надання послуг) за період з 01.03.2018 по 31.03.2018, а саме:

- Акт № 7, в якому зазначено, що позивачем було розповсюджено 350 030,46 кг хлібобулочної продукції (за винятком повернень черствої продукції) на загальну суму 5 517 932,58 грн., з яких булочних, здобних, елітних та виробів покращеної якості реалізовано 129 999,37 кг, що у співвідношенні до загального обсягу розповсюджених хлібобулочних виробів склало 35,43%. Винагорода склала 12,6 %, що становить 695 259,51 грн;

- Акт № 7/1, в якому зазначено, що позивачем було розповсюджено 17401,43 кг хлібобулочної продукції (за винятком повернень черствої продукції) на загальну суму 278 962,62 грн. Винагорода склала 10 %, що становить 27 896,2 грн;

- Акт № 7/2, в якому зазначено, що позивачем було розповсюджено 11 405,03 кг хлібобулочної продукції (за винятком повернень черствої продукції) на загальну суму 194 556,06 грн. Винагорода склала 7 %, що становить 13 618,93 грн.

Додатками до Актів є звіти по обсягах послуг, що містять дані про торгові точки (їх місцезнаходження), в яких розповсюджувалась хлібобулочна продукція, обсяги реалізації та обсяги повернення цієї продукції, а також розмір чистої реалізації у ваговому та грошовому вираженні.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів щодо дати вручення чи надсилання вказаних вище Актів позивачем відповідачу. Водночас, відповідач визнає їх отримання 13.04.2018, про що зазначає у відзиві.

Як встановлено матеріалами справи, 4 та 5 квітня 2018 відповідач склав односторонні Акти, зазначивши порушення, які, на його думку, мали місце зі сторони позивача при виконанні Договору у березні 2018, зокрема, визначив, що відсоток повернення продукції склав 2,12 %, замість передбаченого 1,5%, не було поставок продукції до значної частини торгових точок, не забезпечено у торговельній мережі мінімального обов`язкового асортименту продукції.

При цьому, Акти № 7, № 7/1 та № 7/2, які складено позивачем, відповідачем залишено не підписаними.

Оскільки умовою оплати послуги є факт її надання, саме по собі не підписання Актів відповідачем не є обставиною, що зумовлює ненастання обов`язку з оплати, адже при вирішенні спору підлягає встановленню достовірність зазначених у Актах № 7, № 7/1 та № 7/2 даних та наявність обставин, які за умовами Договором надають право відповідачу відмовити в оплаті послуг.

За умовами Договору (в редакції Специфікації № 2 від 01.03.2018) позивач зобов`язався надавати послуги зі стимулювання продажу продукції у 278 торгових точках.

Однак, у звіті до Акту № 7 позивач вказав, що у березні 2018 послуги ним надано лише у 88 торгових точках, у звіті до Акту № 7/1 - у 8 торгових точках, у звіті до Акту № 7/2 - у 5 торгових точках.

Відповідно до звіту до Акту № 7/1 у березні 2018 у 8 торгових точках було реалізовано 17 549,14 кг продукції та повернуто 147,71 кг, а згідно звіту до Акту № 7/2 у березні 2018 у 5 торгових точках реалізовано 11 658,46 кг продукції та повернуто 253,43 кг.

Торгові точки і обсяги надання послуг, які зазначено у звітах до Актів № 7/1 та № 7/2, визнаються сторонами та не є спірними, що відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.

При цьому, у звіті до Акту № 7 позивач зазначив, що у березні 2018 у 88 торгових точках обсяг реалізації продукції склав 354 598,325 кг, а повернення - 4567,865 кг.

Водночас, у звіт до Акту № 7 позивач включив 11 торгових точок, які не передбачені Специфікацією № 2 (в редакції від 01.03.2018), як такі, в яких надаються послуги зі стимулювання продажу продукції, зокрема:

- вул. Алексєєва, 60, м. Переяслав-Хмельницький, Київська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 13 224,87 кг;

- вул. Грушевського, 47, м. Переяслав-Хмельницький, Київська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 30 656,67 кг;

- вул. Обухова, 48, м. Золотоноша, Черкаська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 165 617,03 кг;

- вул. Сосновського, 38, м. Коростень, Житомирська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 24 117,14 кг;

- вул. Шкільна, 1, м. Переяслав-Хмельницький, Київська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 20 646,67 кг;

- вул. Порика Василя, 26, м. Хмільник, Вінницька область, обсяг реалізації продукції у якій склав 43 337,99 кг;

- Хмельницьке шосе, 55-А, с. Лукашівка, Вінницька область, обсяг реалізації продукції у якій склав 78,01 кг;

- вул. Грушевського, 58-А, м. Калинівка, Вінницька область, обсяг реалізації продукції у якій склав 165,575 кг;

- вул. Європейська, м. Пирятин, Полтавська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 26 658,84 кг;

- вул. Ярослава Мудрого, 360, м. Корсунь-Шевченківський, Черкаська область, обсяг реалізації продукції у якій склав 32 352,44 кг;

- Немирівське шосе, 62, м. Вінниця, Вінницька область, обсяг реалізації продукції у якій склав 110,17 кг.

Загальна кількість реалізованої продукції в цих торгових точках склала 207 965,4 кг.

Оскільки надання послуг зі стимулювання продажу продукції в цих 11 торгових точках не є предметом регулювання укладеного між сторонами Договору, відсутні правові підстави для врахування обсягу і вартості реалізованої у них продукції при визначенні винагороди позивача за Договором.

Таким чином, за матеріалами справи фактично у березні 2018 позивачем в рамках Договору було надано послуг зі стимулювання продажу продукції у 90 торгових точках: у 77 за Актом № 7, у 8 за Актом № 7/1 та у 5 за Актом № 7/2.

Відповідно до п. 5.4.2 Договору одним із обов`язків позивача за Договором є обов`язок забезпечувати ритмічне та безперебійне надходження до торговельної (дилерської) мережі продукції.

Водночас слід зазначити, що порядок визначення розміру винагороди за надані послуги (Специфікація № 1) має пряму залежність від загальної суми реалізованої продукції у відсотковому значенні, і жодним чином не пов`язаний з кількістю торгових точок, у яких надані послуги. А тому надання послуг в частині торгових точок, а не у всіх, що передбачено Договором, не є тією обставиною, яка надає відповідачу право відмовитися від оплати отриманих послуг.

Аналогічно не є підставою для відмови в оплаті наданих послуг відсутність у торгівельній (дилерській) мережі мінімального обов`язкового асортименту продукції відповідача, на що той посилався, оскільки за умовами п. 6.5 Договору таке невиконання є підставою виключно для не нарахування додаткового відсотку стимулювання.

Однією з умов настання обв`язку у відповідача з оплати отриманих послуг є розмір повернутої продукції, який не може перевищувати 1,5%, зокрема, п. 3.12 Договору сторони передбачили, що оплата послуг за Договором здійснюється на умовах та в порядку, визначеному в Договорі виключно, якщо розмір провернутої продукції (з будь-яких причин) постачальнику (незалежно від підстав її повернення) становить 1,5% і не більше відсотків від загального обсягу поставленої продукції за звітній період (календарний місяць).

За змістом Додаткової угоди № 2 від 29.12.2017 до Договору сторони погодили, що при реалізації хлібобулочних виробів та при перевищенні відсотку повернення, що складе понад 1,5% та згідно п. Договору 3.12 «Оплата послуги за цим договором здійснюється на умовах та в порядку, визначеному в договорі, виключно, якщо розмір повернутої продукції (з будь-яких причин) постачальнику (незалежно від підстав її повернення становить до 1,5% і не більше відсотків від загального обсягу поставленої продукції за звітний період (календарний місяць)», постачальник має право не нараховувати та не сплачувати винагороду за Договором та не приймати черству продукцію, відсоток по якій перевищує понад 1,5%, і не більше відсотків від загального обсягу поставленої продукції за звітний період (календарний місяць), тому відшкодування збитків утримується через Акт виконаних робіт про надання послуг із стимулювання продажу продукції за відповідний період.

Як встановлено матеріалами справи, загальна кількість реалізованої продукції у березні 2018 у 90 торгових точках (77 за Актом № 7, 8 за Актом № 7/1 та 5 за Актом № 7/2), які унормовано умовами Договору, як такі, в яких позивачем надаються послуги зі стимулювання реалізації, склала 175 840,53 кг: 146 632,93 кг відповідно до звіту до Акту № 7 (від загальної кількості реалізації, зазначеної у цьому звіті (354 598,324 кг), слід відняти 207 965,4 кг реалізації у 11 торгових точок, які не передбачено Специфікацією № 2); 17 549,14 кг відповідно до звіту до акту № 7/1; 11 658,46 кг відповідно до звіту до акту № 7/2.

При цьому, загальна кількість повернутої у березні 2018 року з 90 торгових точок продукції склала 4210,935 кг, а саме: 3 809,795 кг відповідно до звіту до Акту № 7 (від загальної кількості повернутої продукції, зазначеної у цьому звіті (4 567,865 кг), слід відняти 758,07 кг повернутої продукції з 11-ма торговими точками, які не передбачено Специфікацією № 2); 147,71 кг відповідно до звіту до Акту № 7/1; 253,43 кг відповідно до звіту до Акту № 7/2.

З огляду на наведене, відсоток повернутої у березні 2018 продукції становить 2,39% (4210,935 кг х 100% : 175 840,53 кг), а не 1, 49% як стверджує позивач (апелянт).

За умовами п. 6.1 Договору сторони дійшли взаємної згоди, що постачальник має право відмовити партнеру в оплаті послуг, які надано з порушенням умов Договору.

Оскільки об`єм повернутої продукції перевищує 1,5%, відповідач правомірно відмовив позивачу в оплаті послуг, наданих у березні 2018.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором про надання послуг із стимулювання продажу продукції № 25/17 від 01.12.2017 як в заявленому в позовній заяві розмірі (736 774,64 грн.), так й в апеляційній скарзі (475 306, 49 грн.), які не доведено позивачем належними та допустимими доказами, відтак позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Солом Трейд» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі № 910/1037/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/1037/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.09.2020

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала