ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"28" вересня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2773/20

Суддя Д.Г.Заєць, розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л», с. Перше Травня, Обухівського району, Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Обухівське», м. Обухів, Київської області

про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які порушують публічний порядок

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Обухівське» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які порушують публічний порядок.

Подана позовна заява не відповідає вимогам Глави 2 Розділу I Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що між ТОВ «РОЗА-Л» (позивач) та Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області 28.03.2019 року укладено договори оренди не витребуваних паїв, тобто, земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (26 договорів), що розташовані на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Також, між ТОВ «РОЗА-Л» (позивач) та Першотравневою сільською радою Обухівського району Київської області 22.03.2019 року укладено договори не витребуваних паїв, тобто, земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (121 договір), що розташовані на території Першотравневої сільської ради Обухівського району Київської області. Як зазначає позивач, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що на вказані земельні ділянки зареєстровано право оренди за ТОВ «Обухівське» (відповідач) на підставі договорів оренди, які укладено між власниками земельних ділянок та ТОВ «Обухівське». На думку позивача, вказані договори оренди, які укладено між ТОВ «Обухівське» та власниками земельних ділянок, порушують право оренди позивача, що виникло на підставі укладених договорів з Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області та з Першотравневою сільською радою Обухівського району Київської області, а також укладені з порушенням публічного порядку та повинні бути визнані судом недійсними.

Крім того, позивач зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2019 року у справі №761/35999/19 задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області про арешт майна у кримінальному провадженні та накладено арешт на 1283 земельні ділянки, в тому числі і на вищезазначені земельні ділянки, щодо яких було укладено договори оренди з ТОВ «Обухівське». Спірні договори оренди було укладено після накладення арешту на земельні ділянки згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2019 року у справі №761/35999/19. На думку позивача, фактично під час дії ухвали суду про арешт майна відбулося розпорядження земельними ділянками шляхом передачі права оренди ТОВ «Обухівське» згідно укладених договорів оренди.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що договори оренди, які укладено відповідачем -ТОВ «Обухівське», порушують публічний порядок, оскільки, посягають на реалізацію правосуддя та обов`язковість ухвали суду про арешт, що, в свою чергу, порушує права позивач на користування земельними ділянками. Тому, для відновлення прав позивача на користування земельними ділянками необхідно усунути перешкоди шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених між ТОВ «Обухівське» та фізичними особами.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Статтями 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п.п. 1, 6, 10 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Суд звертає увагу, що визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі №920/40/19.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «РОЗА-Л» звернулось до господарського суду з позовом до ТОВ «Обухівське» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. При цьому, щодо підсудності справи господарському суду, посилаючись на положення статті 20 Господарського процесуального кодексу України, позивач у позовній заяві зазначив, що оскільки справи щодо захисту речового права, в тому числі на землю, що виникло між двома суб`єктами господарювання на підставі договорів оренди земельних ділянок, що використовуються для здійснення господарської діяльності, за своєю предметною підсудністю підсудні саме господарським судам.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Отже, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші - за правилами цивільного судочинства.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи, що виникають із земельних правовідносин, за винятком тих, розгляд яких визначено в порядку іншого судочинства.

Як свідчать предмет і підстави позову, заявлені ТОВ «РОЗА-Л», товариством укладено договори оренди з Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області та Першотравневою сільською радою Обухівського району Київської області спірних земельних ділянок для здійснення господарської діяльності.

Під час дії договорів оренди, укладених із позивачем, права оренди на спірні земельні ділянки зареєстровано за ТОВ «Обухівське» на підставі укладених між останнім та фізичними особами - власниками земельних ділянок договорів оренди.

Отже, допущено державну реєстрацію декількох прав оренди на одні й ті самі земельні ділянки, що порушує права позивача на орендовані земельні ділянки.

Так, за змістом позовної заяви ТОВ «РОЗА-Л» звернулось до суду за захистом свого права користування спірними земельними ділянками, порушеного власниками цих земельних ділянок (фізичними особами) шляхом укладення договорів про надання права користування цими самими земельними ділянками для ведення сільськогосподарського виробництва з ТОВ «Обухівське» і реєстрації права користування земельними ділянками відповідачем за собою.

Фактично, позивач оспорює спільні дії власників спірних земельних ділянок та відповідача, предмет спору, як і результат його вирішення, безпосередньо стосується прав і обов`язків не тільки відповідача, а й фізичних осіб - власників земельних ділянок. Отже, належними сторонами справи у цьому спорі є позивач, відповідач (ТОВ «Обухівське») і власники земельних ділянок.

На думку суду, причиною виникнення даного спору є укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки її новим власником з іншою особою - відповідачем, що стало підставою для державної реєстрації речового права, яке оспорюється позивачем.

Такий спір має розглядатися як спір щодо порушення права первісного орендаря у зв`язку з укладенням орендодавцем договору оренди з іншою особою під час дії первісного договору оренди, оскільки оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між учасниками правовідносин про право цивільне, а саме про право на оренду конкретної земельної ділянки.

Цей спір стосується захисту цивільного права, зокрема, випливає із договірних відносин, є приватноправовим і за суб`єктним складом має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи - власника земельної ділянки.

Неоспорювання позивачем у даній справі дій власника земельної ділянки щодо укладення договору оренди з відповідачем, не може бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже спір безпосередньо стосується прав і обов`язків цієї фізичної особи і причиною виникнення спору є саме дії власника земельної ділянки як орендодавця.

Оскільки, власник спірної земельної ділянки є фізичною особою, яка не має статусу підприємця, розгляд справи у цьому спорі не належить до юрисдикції господарських судів відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі №920/40/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №657/33/19.

Крім того, суд зазначає, що правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 Земельного кодексу України. При цьому, порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) установлено відповідно Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" і Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2018 року у справі №911/4144/16, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Також, з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в п. 17 постанови від 26.06.2018 року у справі № 909/971/17 визначено, що згідно з положеннями статей 1, 41 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом, які кореспондуються зі статтями 4, 20 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, а отже, розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 4 цього Кодексу, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. Тобто критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Таким чином, з огляду на обсяг і зміст позовних вимог у справі за даною позовною заявою, розгляд відповідної справи, в першу чергу, передбачає вирішення прихованого спору з фізичними особами - власниками спірних земельних ділянок, що має приватноправовий характер без ознак господарського спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Суд дійшов висновку, що, оскільки, позивач звернувся до господарського суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які укладено між юридичною особою та власниками земельних ділянок - фізичними особами, такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки, його вирішення впливає на права та обов`язки цих фізичних осіб. При цьому, той факт, що власники спірних земельних ділянок (фізичні особи) не були зазначені позивачем під час подання позову як відповідачі, не може бути підставою для розгляду спору господарським судом, оскільки, предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків таких фізичних осіб. При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суд роз`яснює позивачу, що спір стосується цивільно-правового інтересу громадян, тому має розглядатись за правилами цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції.

Оскільки, судом встановлено непідвідомчість спору у справі №911/2773/20 господарському суду та відмовлено у відкритті впровадження у відповідній справі, заява про забезпечення позову, подана разом з позовною заявою, не підлягає розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 4, 20, 175, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» (08707, Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня, вул. П.Гудима, 23, ) у відкритті провадження за позовною заявою б/н від 22.09.2020 року (вх. №2810/20 від 23.09.2020 року) до Товариства з обсмеженою відповідальністю «Обухівське» (08701, Київська область, м. Обухів, м-н. Яблуневий, 26, офіс 11, ) про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, як таких, що порушують публічний порядок.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання відповідно до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту складення повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць