ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2020 справа № 914/587/20

За заявою: Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", м.Львів,

до відповідача: Львівського комунального підприємства "Агенція ресурсів Львівської міської ради", м. Львів,

про стягнення 6'126,13 грн.,

Суддя Яворський Б.І.,

при секретарі Муравець О.М.

Представники сторін:

від позивача: Філь О.О.,

від відповідача: Кобрин Л.О.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст. 222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Суть спору. На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" до Львівського комунального підприємства "Агенція ресурсів Львівської міської ради" про визнання договору №6351/А від 19.07.2019 про постачання теплової енергії в гарячій воді за адресою: м.Львів, вул.Кавалерідзе, 19 укладеним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач на підставі акту приймання-передачі від 19.07.2019 прийняв нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кавалерідзе, 19 і з 19.07.2019 по 05.03.2020 користувався тепловою енергією без правової підстави, а скерований йому примірник договору №6351/А на постачання теплової енергії в гарячій воді не підписав. Позивач стверджує, що означені приміщення були підключені до системи теплоспоживання від 30.10.2019 (акт від 31.10.2019 долучений до матеріалів справи). Однак, зважаючи на те, що 20.03.2020 нежитлове приміщення загальною площею 36,2 м.кв. відчужене за договором купівлі-продажу позивач змінив позовну вимогу та просить стягнути з відповідача 6'126,13 грн. заборгованості за користування ним тепловою енергією упродовж 19.07.2019-05.03.2020 без достатніх правових підстав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06.03.2020 справу № 914/587/20 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою від 11.03.2020 суд залишив без руху позовну заяву та надав позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення позивачем допущених недоліків, ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23 квітня 2020, надано відповідачу строк на подання відзиву-протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі

Приймаючи до уваги запровадження 12.03.2020 та продовження Кабінетом Міністрів України на усій території України карантинних заходів, суд ухвалою від 23.04.2020 відклав підготовче засідання на 04.06.2020. При цьому суд керувався нормами п.4 ч.2 Прикінцевих положень ГПК України, згідно з яким процесуальні строки продовжуються на період карантину в силу закону, а також враховував принцип «розумного строку» тривалості провадження.

13.05.2020 відповідач надіслав на адресу суду відзив на позов (вх.№17606/20), у якому вказав, що відповідач був лише балансоутримувачем нежитлових приміщень за адресою: м.Львів, вул.Кавалерідзе, 19, які за договором купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна способом продажу на аукціоні №3297 від 20.03.2020 Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради відчужені ФОП Гаврилюк О.Р. Отже, комунальне підприємство не є споживачем житлово-комунальних послуг, а, отже, обов`язок укладення договору №6351/А про постачання теплової енергії в гарячій воді у нього відсутній, тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

04.06.2020 позивач подав суду відповідь на відзив (вх.№ 19051/20).

У підготовчому засіданні 04.06.2020 суд оголосив перерву до 25.06.2020.

15.06.2020 відповідач скерував на адресу суду лист (вх.№ 19708/20) про долучення до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна способом продажу на аукціоні № 3297 від 22.03.2020.

23.06.2020 позивач у порядку ч.3 ст. 46 ГПК України подав на адресу суду заяву про зміну позовних вимог (вх.№1446/20), відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 6'126,13 грн., з яких: 6'039,85 грн. заборгованість за користування тепловою енергією без достатніх правових підстав, 29,02 грн. 3% річних та 57,26 грн. втрат від інфляції.

У підготовчому засіданні 25.06.2020 суд продовжив перерву до 06.08.2020.

17.07.2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 731-ІХ), у прикінцевих та перехідних положеннях якого зазначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020.

Заяви у відповідності до п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України про поновлення процесуальних строків засобами електронного чи поштового зв`язку до суду не надходили.

17.07.2020 відповідач подав суду відзив на заяву про зміну позовних вимог (вх.№22000/20), у якому повідомив суд, що комунальне підприємство не мало у своєму користуванні згаданого приміщення та не було його власником, а лише балансоутримувачем, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Агенція ресурсів стверджує, що підприємство створене виключно з метою утримання на балансі нежитлових приміщень, окремо стоячих будівель та споруд, які на праві комунальної власності належать Львівській міській раді, вказаними послугами не для власних потреб не користувалась. З огляду на приписи ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач не наділений правомочностями власника зазначеного нерухомого майна, відтак не може бути стороною договору № 6351/А і водночас і платником послуг з постачання теплової енергії.

Ухвалою від 06.08.2020 Господарський суд Львівської області прийняв заяву позивач про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 6'126,13 грн., з яких: 6'039,85 грн. заборгованість за користування тепловою енергією без достатніх правових підстав, 29,02 грн. 3% річних та 57,26 грн. втрат від інфляції та відклав підготовче засідання на 20.08.2020.

19.08.2020 позивач скерував суду відповідь на відзив (вх.№24723/20).

У підготовчому засіданні 20.08.2020 суд оголосив перерву до 07.09.2020.

02.09.2020 відповідач скерував заперечення на відповідь на відзив (вх.№25710/20) та заяву щодо відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу з доказами її скерування позивачу.

07.09.2020 позивач подав пояснення по справі (вх.№ 26054/20).

Ухвалою від 07.09.2020 Господарський суд Львівської області закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 22.09.2020.

Позивач участь повноважного представника у судове засідання 22.09.2020 забезпечив, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задоволити.

Представник відповідача у судове засідання з`явився, проти позову заперечив з підстав, наведених у відзивах, запереченні та поясненнях, наданих у судовому засіданні. Питання відшкодування понесених відповідачем витрат на правову допомогу просив не розглядати, оскільки усі докази понесення таких витрат будуть ним подані у порядку ч.8 ст.129 ГПК України протягом 5 днів після судового засідання.

У судовому засіданні 22.09.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

19.07.2019 відповідач на підставі акту приймання-передачі прийняв від ТзОВ «Рембуд СЕРВ» приміщення загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Кавалерідзе, 19.

30.08.2019 позивач надіслав відповідачу як новому власнику нежитлового приміщення лист із примірником договору № 6351/А на постачання теплової енергії в гарячій воді, оскільки ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» з 19.07.2019 по 05.03.2020 користувався тепловою енергією без правової підстави.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказане приміщення за договором купівлі-продажу за №3297 від 20.03.2020 відчужені власником фізичній особі-підприємцю Гаврилюку Олександру Романовичу (копія договору міститься у матеріалах справи).

22.04.2020 Управлінням комунальної власності ДЕР ЛМР, ЛКП «Агенція ресурсів ЛМР» та ФОП Гаврилюком О.Р. підписано акт приймання-передачі нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 36,2 кв.м. під індексами 1-5 у будинку №19 по вул. І.Кавалерідзе у м. Львові.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст.143 Конституції України визначено, що територіальні громади, села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Матеріалами справи підтверджено, що вказане приміщення відноситься до комунального майна територіальної громади міста Львова. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником даного майна є Львівська міська рада. ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» є балансоутримувачем цього майна.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Законом України «Про теплопостачання".

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг, а споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону визначено термін «індивідуальний споживач» - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.2.1.1 статуту ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» підприємство створене виключно з метою утримання на балансі нежитлових приміщень, окремо стоячих будівель та споруд, які на праві комунальної власності належать Львівській міській раді. Права власника (володіння, користування та розпорядження своїм майном), передбачені ст.317 ЦК України у відповідача у зв`язку з передачею на баланс нежитлових приміщень не виникають.

Як встановлено судом, у період з 19.07.2019 по 05.03.2020 вказане нежитлове приміщення було вільним (у ньому не проводилася господарська діяльність) та обліковувалось на балансі відповідача, його власником станом на 25.01.2019 та по 20.03.2020 була Львівська міська рада (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна під інд.1-5 у будинку №19 по вул. І.Кавалерідзе у м. Львові знаходиться матеріалах справи).

Відтак, та обставина, що відповідач був балансоутримувачем приміщення у той час, як його власником була Львівська міська рада, не свідчить, що саме ЛКП «Агенція ресурсів ЛМР», а не ЛМР був споживачем теплової енергії.

Слід зазначити, що за змістом статей 24, 25 Закону України «Про теплопостачання», п.4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб`єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Пунктом 14 Правил передбачений обов`язок споживача укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про теплопостачання» балансоутримувачем (будинку, групи будинків, житлового комплексу) є власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Тож, поняття балансоутримувача за Законом України «Про теплопостачання» і балансоутримувача комунального майна, яким є відповідач, не є тотожним. ЛКП «Агенція ресурсів ЛМР» не є ні власником приміщень, ні не є управителем даного приміщення, з яким укладено відповідний договір управління.

Позивач у справі пропонував укласти договір та направляв проект типового договору про надання послуги з постачання теплової енергії для підписання відповідачу, а не власнику нежитлового приміщення, яким є Львівська міська рада, відтак, проект відповідного договору не набув своєї реалізації відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України, оскільки в силу наведеного Закону ЛКП «Агенція ресурсів ЛМР» не є споживачем послуг, а відтак не може бути стороною договору та не має обов`язку її сплачувати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2019 у справі №912/2369/18).

Відповідно до ч. 6 статті 78 ГК України встановлено, що комунальне унітарне підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями власника та органу місцевого самоврядування, до сфери управління якого воно входить.

Частиною 1 ст.1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У відносинах із постачання теплової енергії юридичним особам обов`язок зі сплати належить власнику нежитлового приміщення (споживачу), а не його балансоутримувачу, який не уклав договір про надання житлово-комунальних послуг з кінцевим споживачем. Отже, відповідач, який не є власником чи користувачем приміщень не має законодавчого обов`язку щодо оплати теплової енергії, яку споживає власник/користувач приміщення. Обов`язок зі сплати такої енергії покладається виключно на її споживача. Відтак, саме міська рада як власник нежитлових приміщень повинна нести тягар утримання цього майна, в тому числі і щодо оплати теплової енергії, якщо така поставлялася у ці нежитлові приміщення.

Отже, у позивача відсутні правові підстави для стягнення заявленої заборгованості з ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради».

Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 14 ГПК України).

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (ч. 3 ст. 45 ГПК України).

Відповідно до ч.2 ст.48 ГПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Позивач таким правом замінити відповідача не скористався, тому суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням № 4100 від 05.03.2020 на суму 2'102,00 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 28.09.2020.

Суддя Б.І. Яворський