СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2020 р. Справа № 905/691/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І. , суддя Сіверін В.І.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши скаргу ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля, (вх.№1889 Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 09.07.2020 у справі № 905/691/20 (повний текст якого складено та підписано 13.07.2020 суддею Г.В. Левшиною у приміщенні господарського суду Донецької області)

за позовом ТОВ "Торгівельний дім "Світлоприлад", м. Запоріжжя,

до ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля,

про стягнення заборгованості в сумі 57771,92 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "Світлоприлад", м. Запоріжжя, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля, про стягнення заборгованості в сумі 57771,92 грн., у тому числі основний борг в сумі 47605,68 грн., пеня в сумі 877,69 грн., 3% річних в сумі 125,09 грн., інфляція в сумі 61,46 грн., судовий збір в сумі 2102,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Щодо визначеної позивачем ціни позову по справі, судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

За приписами п.3 ч.3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.163 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення проводиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на наведене, позивачем безпідставно включено судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу до ціни позову, оскільки останні відносяться до судових витрат.

Таким чином, ціна поданого позивачем до суду позову становить 48669,92 грн., у тому числі основний борг в сумі 47605,68 грн., пеня в сумі 877,69 грн., 3% річних в сумі 125,09 грн., інфляційні в сумі 61,46 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором поставки №8166-ДУ-УМТС-Т від 24.05.2019р. в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару за видатковими накладними.

Рішенням господарського суду Донецької області від 09.07.2020 у справі №905/691/20 позовні вимоги ТОВ "Торгівельний дім "Світлоприлад" до ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля, м. Білецьке про стягнення заборгованості в сумі 48669,92 грн., у тому числі основний борг в сумі 47605,68 грн., пеня в сумі 877,69 грн., 3% річних в сумі 125,09 грн., інфляція в сумі 61,46 грн., задоволено повністю.

Стягнуто з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" (85043, Донецька область, м. Добропілля, м. Білецьке, вул. Красноармійська, б. 1А, ) на користь ТОВ "Торгівельний дім "Світлоприлад" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сєдова, 3, ) основний борг в розмірі 47605,68 грн., пеню в сумі 877,69 грн., 3% річних в сумі 125,09 грн., інфляцію в сумі 61,46 грн.., всього заборгованість в сумі 48669,92 грн., судовий збір в сумі 2102,00 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля, із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 09.07.2020 у справі №905/691/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, та на неповне з`ясування обставини справи.

Так, апелянт зазначає, що позивач звертаючись з позовом не врахував зміну обставин, які тягнуть неможливість виконання зобов`язань за договором, а судом першої інстанції не прийнято до уваги того факту, що на даний час збитковість вітчизняної енергетики є обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, більш того, на думку апелянта, може називатись форс-мажорною обставиною та такою, яка не може бути усунена жодною із сторін. З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що судом першої інстанції прийнято неправомірне рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції було безпідставно відхилено як необґрунтоване клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки судом не враховано при вирішенні питання про розподіл судових витрат ані нескладності спору, ані того сумнівного, на думку апелянта, факту, що адвокату позивача, який має п`ятирічний досвід роботи адвокатом необхідно витратити 5 годин для складання тексту позову та ще 2 години на розрахунок інфляційних, річних та пені з використанням програми Калькулятор системи ЛІГА:Закон, як зазначено у розрахунку, наданому в обґрунтування витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.08.2020, зокрема, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою у справі № 905/691/20, встановлено позивачу строк для подання відзиву. Розгляд справи призначено на 21.09.2020.

14.09.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання 21.09.2020 представники сторін не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, про свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання згідно з ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, відповідно до якої за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договорів поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2019р. між ТОВ ТД "Світлоприлад", м. Запоріжжя (постачальник) та ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля, м. Білицьке (покупець), був укладений договір №8166-ДУ-УМТС-Т, за умовами якого позивач (постачальник) зобов`язався поставити у власність покупцю продукцію та обладнання продовольчо-технічного призначення, в асортименті, кількості, в терміни, за ціною та якісними характеристиками, узгодженими сторонами в специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язання прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію згідно з умовами даного договору (п.п.1.1-1.2 договору).

Згідно з п.4.1 договору поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по цінах, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до даного договору.

Умови поставки продукції, DDP згідно з Інкотермс 2010 з урахуванням умов та застережень, які містяться в даному договорі та/або відповідних специфікацій до нього (п.4.2 договору).

Відповідно до п.4.3 договору постачальник зобов`язаний надати покупцю наступні документи: рахунок; податкову накладну; видаткову накладну; відповідні товаросупровідні накладні (залізничну/товарно-транспорту накладну); інші товаросупровідні документи, передбачені сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Згідно з п.4.7 договору датою поставки вважається дата вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником.

Даний договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов`язань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2019 включно (п.8.1 договору).

Сторонами підписано специфікації до договору поставки від 25.06.2019, 22.07.2019, 10.09.2019, 16.10.2019, 01.11.2019, в яких узгоджено найменування продукції, що має бути поставлена позивачем відповідачу, її кількість, якість та вартість, строки поставки.

На виконання умов договору №8166-ДУ-УМТС-Т від 24.05.2019 позивач поставив відповідачу товар за видатковими накладними: №1019 від 27.09.2019 на суму 3903,60 грн. з ПДВ; №1109 від 23.10.2019р на суму 4464,00 грн. з ПДВ; №1110 від 23.10.2019 на суму 2976,00 грн. з ПДВ; №1242 від 09.12.2019 на суму 2208,00 грн., №1243 від 09.12.2019 на суму 2820,00 грн. з ПДВ; №1244 від 09.12.2019 на суму 3072,00 грн. з ПДВ; №1273від 17.12.2019 на суму 7352,52 грн. з ПДВ; №1088 від 16.10.2019 на суму 3003,30 грн. з ПДВ; №1104 від 23.10.2019 на суму 931,38 грн. з ПДВ; №1255 від 11.12.2019 на суму 16874,88 грн. з ПДВ, всього поставлено позивачем товар на суму 47605,68 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що товар був поставлений та прийнятий відповідачем згідно нарядів на отримання ТМЦ без зауважень та заперечень стосовно кількості та якості поставленого товару, про що свідчить підпис представника відповідача на видаткових накладних.

Факт постачання позивачем товару у вищевказаному розмірі з боку відповідача не спростований.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.5.4 договору розрахунки за продукцію поставлену постачальником по даному договору, здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на основі отриманого покупцем рахунку і при умові надання постачальником належним чином оформлену податкову накладну і документів, передбачених розділом 4 даного договору, якщо інший більший строк відстрочки не передбачений у відповідній специфікації. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

За умовами специфікацій розрахунки за продукцію здійснюються в порядку та строки, передбаченими договором.

Отже, відповідач мав оплатити товар за накладною у строк: №1019 від 27.09.2019 до 08.01.2020; №1109 від 23.10.2019 до 26.01.2020; №1110 від 23.10.2019 до 26.01.2020; №1242 від 09.12.2019 до 13.03.2020; №1243 від 09.12.2019 до 13.03.2020; №1244 від 09.12.2019 до 13.03.2020; №1273від 17.12.2019 до 22.03.2020; №1088 від 16.10.2019 до 19.01.2020; №1104 від 23.10.2019 до 26.01.2020; №1255 від 11.12.2019 до 16.03.2020.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу вартості товару, строк оплати якого настав, а саме грошових коштів в сумі 47605,68 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від вартості своєчасно неоплаченої продукції (п.6.8 договору).

Як встановлено, згідно умов договору позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 877,69 грн. за період з 09.01.2020 по 31.03.2020.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що розрахунок пені є арифметично вірним, таким, що відповідає вимогам законодавства та матеріалам справи.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем також заявлено до стягнення 3% річних в сумі 125,09 грн. за період з 09.01.2020 по 31.03.2020, а також інфляційні за період з січня 2020р. по березень 2020р. в сумі 61,46 грн.

За результатами перевірки колегією суддів розрахунку 3% річних є вірним та підлягає задоволенню.

Стосовно стягнення інфляційних втрат, як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції проведено перерахунок суми інфляційних втрат, заявлених до стягнення, з посиланням на те, що позивачем неправильно визначено період нарахування та коефіцієнти, які підлягають застосуванню, безпідставно застосовано індекс інфляції січня 2020 року, з чим не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на те, що дане твердження суду першої інстанції є невірним.

Так, Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів встановила, що він відповідає вимогам чинного законодавства. Так, позивач здійснив нарахування індексу інфляції за період з 09.01.2020 по 27.01.2020 в сумі 61,46 грн. вірно включивши до нього індекс інфляції за січень 2020 року.

З огляду на вищезазначене, вимоги про стягнення інфляційних в сумі 61,46 грн. підлягають задоволенню у розмірі, визначеному позивачем, яка і була задоволена судом першої інстанції із посиланням на те, що заявлена позивачем сума менша ніж сума визначена судом першої інстанції під час здійснення перерахунку.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на збитковість діяльності підприємства, неможливість виконання прийнятих на себе зобов`язань в порядку статті 607 Цивільного Кодексу України, з огляду на наступне.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

За висновками колегії суддів, відповідачем всупереч вимог ст.ст. 13, 74 ГПК України належних, допустимих, достовірних доказів в підтвердження обставин, викладених як у відзиві на позов так і в апеляційній скарзі, до матеріалів справи не надано. Зокрема, не доведено жодними документами обставин непереборної сили, форс-мажорних обставин, та інші, які в розумінні Цивільного кодексу України, а також згідно з досягнутими домовленостями в розділі 7 договору №8166-ДУ-УМТС-Т від 24.05.2019 можуть бути підставою для звільнення від відповідальності або одностороннього розірвання договору.

Згідно із ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 607 Цивільного кодексу України передбачено такий випадок припинення зобов`язання як неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Вказаною статтею унормовано, що обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними, так і фактичними. Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна зі сторін зобов`язання.

Тому, посилання відповідача на дані положення цивільного законодавства є неправомірним.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з абз.5 ч.1 ст.44 Господарського кодексу України принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

За таких обставин, саме по собі важке становище в українському енергетичному ринку не є підставою для звільнення його учасників від виконання прийнятих на себе зобов`язань, оскільки негативні фінансові наслідки соціально-економічної кризи в державі стосуються всіх господарюючих суб`єктів, в тому числі, позивача.

При цьому, відносини між сторонами виникли в кінці травня 2019р., коли роздрібний ринок електроенергії був частково запущений, відповідні наслідки демонополізації вже мали місце. Проте, відповідач прийняв на себе зобов`язання, які по теперішній час не виконав.

Враховуючи викладене, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Принцип "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати - обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка, тощо.

Визначаючи розмір сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, повинні братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистки або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.03.2020 між ТОВ "Торгівельний дім "Світлоприлад" (клієнт, позивач) та Діордієвим О.С. (адвокат) було підписано договір про надання правової допомоги, предметом якого є зобов`язання адвоката надати клієнту правову допомогу при розгляді в судах загальної юрисдикції всіх інстанцій справ, що стосуються замовника, а також представляти інтереси замовника в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої приналежності (п.1.1).

Приймання передавання наданих послуг оформлюється актом, що підписується обома сторонами договору (п.2.3).

Вартість послуг адвоката за договором визначається в додатках (п.3.1).

Згідно з додатком до договору винагорода адвоката за надання правової допомоги за договором становить 1000,00 грн., за одну годину роботи. Винагорода адвоката за представництво інтересів замовника в судах загальної юрисдикції всіх інстанцій в одному судовому засіданні (в тому числі підготовчому) складає 1500,00 грн. за одне засідання незалежно від його тривалості. Після надання певного обсягу послуг за даним Договором Адвокат направляє Замовнику акт прийому-передачі наданих послуг, який повинен бути підписаний Замовником не пізніш 2-х днів від лати його отримання та повернутий Адвокату. Акт прийому-передачі наданих послуг може також бути підписаний сторонами в процесі надання послуг до закінчення надання всіх послуг за договором і передбачати авансові платежі.

Транспортні витрати адвоката оплачуються Замовником окремо за фактом їх виникнення.

31.03.2020 між сторонами підписаний акт приймання передавання наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 02 березня 2020 року, за змістом якого адвокатом надані наступні послуги: зібрано докази, вивчено та проаналізовано документи, надані Замовником для оформлення позовної заяви про стягнення заборгованості за договором № 8166-ДУ-УМТС-Т від 24.05.2019, укладеним з ТОВ "ДТЕК ДОБРОПІЛЛЯВУГІЛЛЯ", здійснено консультацію замовника щодо способу захисту його порушених прав, здійснено розрахунок суми втрат від інфляції, річних відсотків, та пені за період прострочення оплати за договором № 8166-ДУ-УМТС-Т від 24.05.2019 року, складено позовну заяву про стягнення суми заборгованості з ТОВ "ДТЕК ДОБРОПІЛЛЯВУГІЛЛЯ"", сформовано додатки до позову. Всього надано послуг на загальну суму 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Відповідно до ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно наданої позивачем квитанції прибуткового касового ордеру від 31.03.2020 позивач сплатив адвокату 7000,00 грн. за правничу допомогу по даній справі.

За приписам ч.7 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

За висновками колегії суддів, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у документально підтвердженому розмірі, а заперечення відповідача в цій частині та клопотання щодо зменшення витрат на правничу допомогу відхиляються як необґрунтовані, недоведені та спростовані матеріалами справи.

Щодо тверджень апелянта про те, що адвокату з п`ятирічним стажем роботи для складання даного позову та розрахунку до нього потрібно, на думку апелянта, менше часу ніж зазначено адвокатом, колегія суддів зазначає, що вони є необґрунтованими, оскільки є суб`єктивною думкою апелянта, не підтвердженою жодним доказом чи безспірним міркуванням.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення має бути залишено без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля, на рішення господарського суду Донецької області від 09.07.2020 у справі № 905/691/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 09.07.2020 у справі № 905/691/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 21.09.2020.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін