СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2020 р. Справа № 922/418/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Радіонова О.О.,

за участі секретаря судового засідання Пронози А.П.,

за участі представників учасників справи:

1-го позивача керівник Кириченко Н.О. (особисто) та адвокат Гура О.В., що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ЧН № 000223 від 27.10.2017 та довіреності від 14.09.2020 б/н;

2-го позивача керівник Кириченко Н.О. (особисто) та адвокат Гура О.В., що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ЧН № 000223 від 27.10.2017 та довіреності від 14.09.2020 б/н;

відповідача адвокат Таволжанський М.В., що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ВА № 863 від 18.11.2016 та довіреності від 01.04.2020 № 223;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - Філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" (вх. № 1956Х/3) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25 травня 2020 року (повний текст складено 01.06.2020) у справі № 922/418/20

за позовом:

1) Приватного сільськогосподарського підприємства "Деметра", с. Кутузівка Харківського району Харківської області;

2) Фермерського господарства "Деметра" Кириченко Н.О., с. Кутузівка Харківського району Харківської області;

до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2", м. Харків;

про стягнення 2982201,94 грн,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ПСП "Деметра" (1-й позивач) та ФГ "Деметра" ОСОБА_1 (2-й позивач) в особі Кириченко Н.О., яка є директором ПСП "Деметра" та головою ФГ "Деметра" ОСОБА_1 одночасно, звернулись до Господарського суду Харківської області з позовом до ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" (відповідача), в якому просять:

- стягнути з відповідача на користь 1-го позивача збитки в розмірі 2550767,67 грн, з яких: 2436187,40 грн за втрату зерна соняшника вагою 229829 кг, переданого на зберігання по договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019; 91200,00 грн за втрату зерна пшениці вагою 15200 кг, переданого на зберігання по договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019; 21378,00 грн витрат на транспортування зерна; 2002,27 грн безпідставно отриманих коштів за приймання пшениці;

- стягнути з відповідача на користь 2-го позивача збитки в розмірі 431434,27 грн, з яких: 428854,80 грн за втрату зерна соняшника вагою 40458 кг, переданого на зберігання по договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019; 2579,47 грн безпідставно отриманих коштів за приймання пшениці.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.03.2020 у справі № 922/418/20 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В процесі розгляду справи ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" (відповідач) звернувся до Господарського суду Харківської області з заявою від 25.05.2020 за вх. № 11699 про роз`єднання позовів на підставі ч. 6 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, з посиланням на те, що вимоги позивачів стосуються різних договорів, укладених між різними сторонами, підстави виникнення прав та обов`язків сторін за вказаними договорами не пов`язані між собою та не пов`язані з поданими доказами по справі.

ПСП "Деметра" (1-й позивач) та ФГ "Деметра" Кириченко Н.О. (2-й позивач) 25.05.2020 за вх. №№ 11631, 11634 подали заяви, в яких відмовляються від позову та просять закрити провадження по справі, з посиланням на те, що відповідач після пред`явлення даного позову повернув позивачам передане на зберігання зерно, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, та просять стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.05.2020 у справі № 922/418/20 (суддя Смірнова О.В.) відмовлено в задоволенні заяви відповідача про роз`єднання позовів на підставі ст. 47 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що предметом позову 1-го позивача та 2-го позивача є однорідні відносини, які виходять із порушення відповідачем своїх обов`язків за подібними договорами зберігання, 1-й та 2-й позивачі мають спільних учасників та керівника, тому суд дійшов висновку про спільний розгляд позовів 1-го та 2-го позивачів, що дасть можливість досягнути процесуальної економії. Задоволено заяви 1-го та 2-го позивачів про відмову від позовів та закрито провадження по справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що позивачі відмовились від позову і відмову прийнято судом. Стягнуто з відповідача на користь 1-го позивача судовий збір у сумі 38261,52 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7400,00 грн. Стягнуто з відповідача на користь 2-го позивача судовий збір в сумі 6471,51 грн.

Повний текст зазначеної ухвали складено 01.06.2020.

Відповідач - ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - Філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" 31.07.2020 звернувся до Східного апеляційного господарського апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали суду та скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.05.2020 у справі № 922/418/20, закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору, стягнути солідарно з 1-го та 2-го позивача судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з поданням апеляційної скарги. Посилається на те, що відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про роз`єднання позовів місцевий господарський суд порушив вимоги ч. 2 ст. 47 та ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, оскільки 1-м позивачем та 2-м позивачем заявлені до відповідача різні позовні вимоги, які не пов`язані спільними правами чи обов`язками сторін, виникли з різних не пов`язаних між собою підстав та підтверджуються різними не пов`язаними між собою доказами. Не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині закриття провадження по справі в порядку п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відмовою від позову, не заперечує, що підставою для відмови від позову було повернення відповідачем продукції позивачам після пред`явлення позову, що підтверджується наданими позивачами товарно-транспортними накладними, тобто сторони виконали в повному обсязі свої зобов`язання за договорами складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та № 77-ЗБ/2019, предмет спору відсутній, тому, на думку відповідача, суд першої інстанції повинен був закрити провадження по справі по п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Вважає безпідставним висновок суду про стягнення судових витрат, з посиланням на їх необґрунтованість та ненадання позивачами доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 у справі № 922/418/20 у зв`язку з ненаданням доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2102,00 грн апеляційну скаргу відповідача залишено без руху на підставі п. 2 ч. 3 ст. 258 та чч. 2, 6 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України, з наданням заявнику строку для усунення недоліків апеляційної скарги.

Після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у справі № 922/418/20 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача, встановлено строк до 21.09.2020 для подання відзиву, заяв та клопотань по апеляційній скарзі, призначено справу до розгляду на 22.09.2019 об 11:30 год. та зупинено дію оскаржуваної ухвали.

Представник ПСП "Деметра" (1-го позивача) та ФГ "Деметра" Кириченко Н.О. (2-го позивача) у відзиві на апеляційну скаргу від 14.09.2020 за вх. № 8602 та в судовому засіданні 22.09.2019 з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, не погоджується, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, з посиланням на правомірність закриття судом першої інстанції провадження по справі по п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України та стягнення з відповідача судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступного.

Можливість участі в справі кількох позивачів передбачена ст. 47 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно.

За приписами ч. 2 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;

2) права або обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Порядок об`єднання і роз`єднання позовів визначено ст. 173 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Таким чином, у зазначеній нормі процесуального права визначено право позивача об`єднати в одній позовній заяві декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 905/2043/18 (на яку, до речі, посилається відповідач в апеляційній скарзі) та від 14.11.2019 у справі № 910/9302/19.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача.

Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18 та від 15.02.2019 у справі № 910/111811/18.

У справі, що розглядається, позовна заява до ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" була подана спільно ПСП "Деметра" (1-й позивач) та ФГ "Деметра" ОСОБА_1 (2-й позивач) та підписана ОСОБА_1 , яка одночасно є директором ПСП "Деметра" та головою ФГ "Деметра" ОСОБА_1 .

В прохальній частині позовної заяви позивачі просять стягнути з відповідача на користь 1-го позивача збитки в розмірі 2550767,67 грн, з яких: 2436187,40 грн за втрату зерна соняшника вагою 229829 кг, переданого на зберігання по договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019; 91200,00 грн за втрату зерна пшениці вагою 15200 кг, переданого на зберігання по договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019; 21378,00 грн витрат на транспортування зерна; 2002,27 грн безпідставно отриманих коштів за приймання пшениці;

- стягнути з відповідача на користь 2-го позивача збитки в розмірі 431434,27 грн, з яких: 428854,80 грн за втрату зерна соняшника вагою 40458 кг, переданого на зберігання по договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019; 2579,47 грн безпідставно отриманих коштів за приймання пшениці.

На підтвердження позовних вимог до позовної заяви надано копію договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019, укладеного між 1-м позивачем - ПСП "Деметра" (поклажодавець) та відповідачем - ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" (зерновий склад) з додатками до зазначеного договору (т. 1 а.с. 6-19).

Також до позовної заяви надано копію договору складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019, укладеного між 2-м позивачем - ФГ "Деметра" ОСОБА_1 (поклажодавець) та відповідачем - ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" (зерновий склад) з додатками до зазначеного договору (т. 1 а.с. 44-55).

За умовами пунктів 1.1, 1.3 договорів від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019, поклажодавець передає зерно, а зерновий склад приймає його на зберігання на умовах, визначених договором. Кількість зерна, що передається, на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до умов договору.

Згідно з пунктами 1.5 зазначених договорів, зерновий склад знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Матросова, 24, вул. Польова, 91.

Пунктами 3.1 договорів від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019 визначено обов`язок зернового складу забезпечити кількісне і якісне зберігання зерна, переданого йому позивачами, та здійснити відвантаження (видачу) зерна поклажодавцю.

У відповідності до умов пунктів 3.2, 4.10 договорів від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019, зерновий склад на підтвердження прийняття зерна не пізніше наступного робочого дня після передачі зерна на зберігання видає поклажодавцю складські документи на зерно із зазначенням фізичної ваги, фактичних показників якості зерна, визначених за середньодобовим зразком та із заліковою вагою.

В пунктах 6.1 зазначених договорів сторони передбачили обов`язок відповідача здійснити часткове або повне відвантаження зерна на підставі письмової заяви поклажодавцю.

Згідно з пунктами 12.1 договорів від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та від 26.06.2019 № 77-ЗБ/2019, строк зберігання зерна до подання поклажодавцем вимоги про його повернення, але в будь-якому випадку, повернення зерна усіх зернових, олійних (крім насіння ріпаку) та зернобобових культур поклажодавцю відбувається не пізніше 31 травня 2020 року (граничний строк зберігання).

Отже, позовні вимоги 1-го позивача та 2-го позивача ґрунтуються на підставі аналогічних договорів складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та № 77-ЗБ/2019, які є однаковими за предметом, обсягом зобов`язань та строками виконання.

Як на правову підставу позовних вимог позивачі посилаються на вимоги ст. 22 Цивільного кодексу України та в обґрунтування позовних вимог зазначають, що відповідач у відповідності до умов договорів складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та № 77-ЗБ/2019 протягом серпня-вересня 2019 року прийняв від 1-го позивача та 2-го позивача на зберігання зерно пшениці та соняшника, що підтверджується наданими до позовної заяви складськими квитанціями.

У подальшому 1-й позивач 24.12.2019 та 2-й позивач 28.01.2020 звернулись до відповідача з письмовими заявками про відвантаження (повернення) зерна, переданого йому на зберігання, але відповідач не повернув переданий на зберігання товар у строк, вказаний в заявках на відвантаження.

Отже, як вважають позивачі, 1-му позивачу та 2-му позивачу завдано збитки в розмірі вартості переданої на зберігання продукції у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов пунктів 3.1, 6.1 договорів складського зберігання зерна від 26.06.2019 № 76-ЗБ/2019 та № 77-ЗБ/2019 щодо належного забезпечення кількісного і якісного зберігання зерна, переданого йому позивачами, та здійснення відвантаження (видачі) зерна на підставі письмових заявок позивачів.

Тобто, права 1-го позивача та 2-го позивача виникли з аналогічних підстав та водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів, тому їх позовні вимоги є однорідними, що є достатнім для застосування правил об`єднання позовів у розумінні вимог ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, адже сумісний розгляд цих позовних вимог суттєво спростить вирішення спору в межах однієї справи у строки, передбачені нормами Господарського процесуального кодексу України, та сприятиме можливості досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Відтак, позивачі мали право звернутися до суду з єдиною позовною заявою. Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні заяви відповідача про роз`єднання позовів, тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Аналогічну норму містить ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з чч. 2, 5 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (ч. 3 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України).

Закриття провадження по справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо

1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пп. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 175 цього Кодексу;

4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;

6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Згідно з ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після порушення місцевим господарським судом провадження по справі ПСП "Деметра" (1-й позивач) та ФГ "Деметра" Кириченко Н.О. (2-й позивач) подали заяви про відмову від позову та закриття провадження по справі.

В обґрунтування відмови від позову позивачі зазначають, що відповідач після пред`явлення даного позову повернув позивачам передане на зберігання зерно пшениці та соняшника, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, тобто були усунуті обставини, що були підставою для звернення до суду з даним позовом.

Господарський суд Харківської області, враховуючи приписи п. 1 ч. 2 ст. 46, ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 25.05.2020 по справі № 922/418/20 прийняв відмови позивачів від позову.

Зважаючи на те, що станом на момент винесення оскаржуваної ухвали позивачі відмовились від позовних вимог з підстав повернення їм переданого на зберігання відповідачу зерна, тобто виникли обставини, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи, суд першої інстанції має підстави для закриття провадження у справі в порядку п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції визнає необґрунтованими доводи відповідача про те, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, допустив порушення норм процесуального права, тому відмовляє в задоволенні апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, при закритті провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на те, що 1-й позивач та 2-й позивач відмовились від позовних вимог до відповідача внаслідок того, що останній задовольнив їх після пред`явлення позову шляхом повернення переданого на зберігання зерна пшениці та соняшника, та судом першої інстанції прийнято відмову позивачів від позову, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь 1-го позивача судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 38261,52 грн та на користь 2-го позивача судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 6471,51 грн в порядку ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно заяви 1-го позивача про відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7400,00 грн судова колегія зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 4-6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Порядок розподілу судових витрат визначає ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачами в тексті позовної заяви було викладено попередній (орієнтовний) розрахунок можливих витрат, які вони очікували понести у зв`язку з розглядом справи, згідно з яким, окрім судового збору позивачі планували понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн (із розрахунку 800,0 грн/година).

У заяві про відмову від позову 1-й позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі, що є нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а саме: в сумі 7400,00 грн та надає до вказаної заяви на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7400,00 грн копії наступних документів:

- договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.01.2020 б/н (т. 2 а.с. 38-40);

- акта від 31.01.2020 прийому-передачі виконаних послуг обсягом на 4 години на суму 3200,0 грн до договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.01.2020 б/н (т. 2 а.с. 41);

- акта від 29.02.2020 прийому-передачі виконаних послуг обсягом на 5,25 години на суму 4200,0 грн до договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.01.2020 б/н (т. 2 а.с. 42);

- прибуткового касового ордеру від 25.05.2020 № 1 про сплату 7400,00 грн (т. 2 а.с. 43).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатом може бути фізична особа, яка склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

У відповідності до чч. 1, 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, допустимим доказами повноважень представника є довіреність або ордер, виданий відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Інтереси 1-го позивача - ПСП "Деметра" в судах першої та апеляційної інстанцій представляв адвокат Гура О.В., що діяв на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ЧН № 000223 від 27.10.2017 (т. 2 а.с. 49) та довіреностей від 04.02.2020 б/н (т. 2 а.с. 47) та від 14.09.2020 б/н (т. 2 а.с. 153).

В контексті норми ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Сплата отриманих послуг з правничої (правової) допомоги на суму 7400,00 грн підтверджується наданою 1-м позивачем копією прибуткового касового ордеру від 25.05.2020 № 1 про сплату 7400,00 грн (т. 2 а.с. 43).

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України , заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.

На підставі зазначеного, проаналізувавши подані 1-м позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи вимоги ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення заяви заяви 1-го позивача про відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7400,00 грн. Отже апеляційна скарга в цій частині задоволенню також не підлягає.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997 передбачене право кожної людини на справедливий і публічний розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36)). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13.10.2009 у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132)).

Відповідно до вимог чч. 1, 2, 3 ст. 236 Господарського процесуального Кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства визначеному господарським процесуальним Кодексом України.

За приписами чч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами чч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм процесуального права. Тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25 травня 2020 року по справі № 922/418/20.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ч. 3 ст. 130, ч. 1 ст. 173, п. 4 ч. 1 ст. 231, ч. 2 ст. 254, п. 25 ч. 1 ст. 255, ст.ст. 269, 270, 271, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі відокремленого підрозділу - Філії "Харківський комбінат хлібопродуктів № 2" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25 травня 2020 року по справі № 922/418/20 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 25 травня 2020 року по справі № 922/418/20 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 25.09.2020.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з п. 2 ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.М. Пелипенко

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя О.О. Радіонова