УХВАЛА

22 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/14420/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б. Ю. (головуючий), Бенедисюка І. М. і Булгакової І. В.

за участю секретаря судового засідання Крапивної А. М.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» (далі - Товариство) - Кравчика С. М.,

відповідача - державного підприємства «Енергоринок» (далі - Підприємства) -Калініна М. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємства

на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2020 (суддя Трофименко Т. Ю.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 [колегія суддів: Агрикова О. В. (головуючий), Мальченко А. О., Козир Т. П.]

зі справи № 910/14420/19

за позовом Товариства

до Підприємства

про визнання недійсним одностороннього правочину, зобов`язання вчинити дії.

РУХ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства про: визнання недійсним з моменту вчинення одностороннього правочину щодо зарахування оплат, здійснених відповідачем, понад повну поточну вартість електроенергії, купленої у вересні 2018 року, за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 (далі - Договір № 4863/01) на загальну суму 32 575 773,85 грн., у рахунок погашення заборгованості, що виникла на підставі договору купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії від 12.06.2015 № 11296/01 (далі - Договір № 11296/01); зобов`язання відповідача виконати умови пункту 6.5 Договору № 4863/01, а саме: зарахувати кошти за куплену у вересні 2018 року за Договором № 4863/01 електроенергію на загальну суму 32 575 773,85 грн. у рахунок погашення заборгованості за цим Договором з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду міста Києва від 02.03.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020, позов задоволено повністю.

2.2. Прийняті зі справи судові рішення мотивовані тим, що: здійснивши перезарахування коштів з одного договору на інший, відповідач вчинив односторонній правочин, зі змісту якого випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - зміна правовідносин сторін, а саме: збільшення кредиторської заборгованості позивача за Договором № 4863/01 та зменшення такої заборгованості за Договором № 11296/01; оформлений листом відповідача від 11.10.2018 № 01/51-4-13249 оспорюваний правочин є односторонньою відмовою відповідача від Договору № 4863/01, яка спрямована на припинення зобов`язань позивача за Договором № 11296/01 і, як наслідок, такий односторонній правочин вчинений з порушенням вимог чинного цивільного законодавства та умов пункту 6.5 Договору № 4863/01, що є підставою для визнання його недійсним. Вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити зарахування коштів у сумі 32 575 773,85 грн., сплачених позивачем у вересні 2018 року понад повну поточну вартість електроенергії вересня 2018 року за Договором № 4863/01, у рахунок погашення заборгованості за цим Договором з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав, є ефективним способом захисту порушених прав, який призведе до відновлення порушеного майнового права позивача.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

Підприємство, посилаючись на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати, а справу передати на новий розгляд.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про виправлення недоліків касаційної скарги), з посиланням на приписи пунктів 2, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), мотивовано тим, що: підставою для оскарження судових рішень попередніх інстанцій є, зокрема, норми частини третьої статті 310 ГПК України; існують підстави для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду зі справи № 910/13267/18 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах про зобов`язання здійснити зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за певний період, коли такий обов`язок прямо не передбачений, є альтернативним, а його порушення не доведено позивачем.

4.2. Доводи інших учасників

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів і просило згадані судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів зі справи залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. Підприємство (ДПЕ) та Товариство (ЕК) уклали Договір № 4863/01 (далі також - Основний договір), за умовами якого, зокрема:

ДПЕ зобов`язується продавати, а ЕК зобов`язується купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов цього Договору (пункт 2.1);

оплату за куплену електроенергію ЕК здійснює відповідно до ІВКОР грошовими коштами, що перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання ДПЕ з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕК, відкритих відповідно до чинних нормативно-правових актів України, які регулюють порядок розрахунків за електроенергію, а також з інших рахунків ЕК (пункт 6.1);

перерахування коштів ЕК за куплену у ДПЕ електроенергію здійснюються кожного банківського дня розрахункового місяця з урахуванням умов пункту 6.3 і зараховується сторонами як оплата за електричну енергію, куплену ЕК у ДПЕ у цьому місяці з урахуванням умов пунктів 6.4 та 6.5 цього Договору та окремих рішень Кабінету Міністрів України (пункт 6.2);

сума, яка була сплачена ЕК понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць (з урахуванням пункту 6.4 цього Договору), зараховується сторонами як погашення заборгованості за електричну енергію, яка виникла після 01.01.2015, а в разі її відсутності зараховується в рахунок погашення заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення, крім заборгованості, реструктуризованої за договорами, укладеними на виконання Закону України від 23.06.2005 № 2711-ІV, з урахуванням ПДВ. У випадку відсутності простроченої заборгованості сума, яка була сплачена ЕК у розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць, зараховується за згодою сторін як авансовий платіж на наступний розрахунковий період або як платіж згідно з письмовим повідомленням ЕК відповідно до договору реструктуризації заборгованості між ДПЕ та ЕК (крім договору про реструктуризацію заборгованості, укладеного на виконання Закону України від 23.06.2005 №2711-ІV; пункт 6.5 у редакції додаткової угоди від 18.11.2011 № 7745/02).

5.2. На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 263 Підприємство (ДПЕ) та Товариство (ЕК) уклали Договір № 11296/01, відповідно до умов якого:

ДПЕ зобов`язується продавати, а ЕК зобов`язується купувати різницю перетоків електричної енергії, переміщеної з контрольованої території на неконтрольовану територію, та здійснює її оплату відповідно до умов цього Договору (пункт 2.1);

оплату за куплену різницю перетоків електричної енергії ЕК здійснює грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ, відповідно до умов цього Договору та чинного законодавства України (пункт 5.2);

ЕК здійснює оплату вартості купленої різниці перетоків електричної енергії шляхом перерахування ДПЕ суми коштів, зазначеної у рахунку-фактурі, на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ. При здійсненні платежів ЕК повинна вказувати у платіжному дорученні призначення платежу, в якому обов`язково зазначається відповідний договір та розрахунковий місяць (пункт 5.3);

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками та згідно з частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України його умови застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 01.05.2015, і діє протягом терміну дії постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 року № 263 «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» (пункт 10.1).

5.3. Позивач за Основним договором у вересні 2018 року закупив електроенергію на суму 15 167 184,42 грн., що підтверджується актом купівлі-продажу електроенергії від 30.09.2018.

5.4. Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою щодо здійснення оплат на рахунок відповідача з 01.09.2018 до 30.09.2018 позивач у вересні перерахував на рахунок Підприємства оплату в більшому розмірі - у сумі 47 742 958, 27 грн.

5.5. Сплачені у вересні 2018 року кошти понад повну поточну вартість місяця в сумі 32 575 773,85 грн. позивач листом від 08.10.2018 № 01/1304 просив відповідача зарахувати як сплату за активну електроенергію згідно відповідних графіків виплат заборгованості за рішенням суду від 05.05.2015 № 908/999/15-г.

5.6. Підприємство, у свою чергу, листом від 11.10.2018 № 01/51-4-13249 повідомило позивача, що кошти, сплачені понад поточну вартість електроенергії вересня 2018 року у розмірі 32 575 773, 85 грн., зараховані за січень 2017 року у розмірі 15 381 063, 93 грн. та за лютий 2017 року - у розмірі 17 194 709, 92 грн. (рішення суду від 26.04.2018 № 905/2882/17).

При цьому предметом спору у справі № 908/999/15-г було стягнення заборгованості з позивача на користь відповідача за Основним договором, у той час як предметом спору у справі № 905/2882/17 було стягнення заборгованості за іншим договором - Договором № 11296/01.

6. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

6.1. Закон України «Про судоустрій і статус суддів»:

частина шоста статті 13:

- висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

6.2. ГПК України:

частина четверта статті 236:

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

частина друга статті 287:

- підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу;

пункт 4 частини першої статті 296:

- суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку) …;

частина третя статті 310:

- підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого та апеляційного господарських судів

7.1. Приписи пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України спрямовані на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Подібність правовідносин у кожному конкретному випадку визначається судом за їхніми суттєвими елементами, зокрема, суб`єктами, об`єктами та змістом (правами і обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

У даному випадку для встановлення подібності правовідносин визначальними є такі елементи: суб`єктний склад (правовий статус учасників правовідносин), об`єкт, зміст правовідносин та сфера правового регулювання.

7.2. У розгляді справи № 910/14420/19 суди попередніх інстанцій врахували висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (справа № 910/13267/18).

Так, у справі № 910/13267/18, як і в справі, що розглядається, предметом спору була вимога про визнання недійсним з моменту вчинення одностороннього правочину Підприємства щодо зарахування здійснених позивачем оплат понад поточну вартість електроенергії. Зокрема, у справі № 910/13267/18, купленої у жовтні - грудні 2017 року та липні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії в рахунок оплати заборгованості, що виникла за договором купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії. У розгляді касаційної скарги зі справи № 910/13267/18 Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 зазначив про таке: «Зважаючи на те, що в силу імперативних положень пункту 3 частини 3 статті 202 ЦК України односторонній правочин ДП «Енергоринок» може створювати обов`язки для Товариства лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з позивачем, а з матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено та Підприємством не доведено існування чи настання відповідних випадків, у тому числі щодо наявності згоди позивача на зарахування відповідачем спірної суми грошових коштів у рахунок оплати вартості перетоків електричної енергії, колегія суддів вважає, що оформлений листами ДП «Енергоринок» від 14.11.2017 № 07/51-4-13409, від 12.01.2018 № 07/51-4-598 та від 17.09.2018 №0 1/51-4-11941 оспорюваний правочин є односторонньою відмовою відповідача від договору від 19.08.2008, спрямованою на припинення зобов`язань Товариства за договором від 12.06.2015, як наслідок, цей правочин вчинено Підприємством з порушенням вимог чинного цивільного законодавства та умов пункту 6.5 договору від 19.08.2008. … здійснивши перезарахування коштів з одного договору на інший, відповідач вчинив односторонній правочин, зі змісту якого випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - зміна правовідносин сторін, а саме збільшення кредиторської заборгованості Товариства за договором від 19.08.2008 та зменшення такої заборгованості за договором від 12.06.2015».

7.3. За доводами скаржника, викладеними у касаційній скарзі, Підприємство не вчиняло односторонні дії, які б порушували існуючі зобов`язання або суперечили б вимогам чинного законодавства, оскільки у даному випадку йдеться про обов`язок відповідача зараховувати кошти, що сплачує позивач в рахунок погашення заборгованості за електричну енергію згідно з черговістю її виникнення (періоду), незалежно від підстав її виникнення (договору), оскільки така заборгованість утворилася внаслідок порушення позивачем своїх грошових зобов`язань перед відповідачем, у зв`язку з несвоєчасною оплатою вартості купованої електроенергії на єдиному (загальному) Оптовому ринку електричної енергії України.

Перевіряючи зазначені доводи, Верховний Суд виходить з такого.

7.3.1. У даному випадку йдеться про здійснене відповідачем зарахування переплати позивача, яка виникла за Договором № 4863/01 (регулюючого електропостачання на контрольовану територію), у рахунок заборгованості за Договором № 11296/01 (регулюючого електропостачання на неконтрольовану територію).

7.3.2. Порядок визначення відрахувань коштів на поточні рахунки енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, та на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії (далі - Порядок), затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 13.06.2013 № 700 (далі - Постанова № 700).

7.3.3. Відповідно до пункту 1.1 Порядку ним визначено методологію розрахунку нормативу відрахувань коштів на поточні рахунки енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території (далі - ЕЗТ), та на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії з урахуванням Договору між членами Оптового ринку електричної енергії України, тобто визначає порядок встановлення алгоритму розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕЗТ.

7.3.4. У преамбулі Постанови № 700 зазначено нормативно-правові акти, на підставі яких затверджено Порядок, серед яких, зокрема, Закон України «Про електроенергетику» та Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2000 № 1136. При цьому в постанові Кабінету Міністрів України від 19.07.2000 № 1136 передбачено, що її дія не поширюється на неконтрольовану територію згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 № 263.

7.3.5. Правовий аналіз Порядку та норм законодавства, на підставі яких його затверджено, свідчить про те, що алгоритм розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕЗТ встановлюється НКРЕКП виключно для контрольованих територій.

7.3.6. Водночас законодавством для ринку на неконтрольованій території є постанова Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 № 263 і сторони у Договорі № 11296/01, який укладений відповідно до цієї постанови Кабінету Міністрів України, визначили особливий порядок розрахунків, який істотно відрізняється від порядку, передбаченого Договором № 4863/01.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду зі справи № 910/13267/18.

7.3.7. Отже, скаржник у своїх доводах щодо існування правовідносин на єдиному Оптовому ринку електричної енергії України та правомірності його дій щодо зарахування, з посиланням на вимоги підпункту 6.8.2 пункту 6.8 Інструкції про порядок використання коштів Оптового ринку електричної енергії України (додаток № 4 до договору між членами Оптового ринку електричної енергії України), а також постанови НКРЕКП, не враховує спеціального правового режиму господарської діяльності та регулювання спірних правовідносин для ринку на контрольованій і неконтрольованій території Донецької області, ієрархічний порядок застосування норм права, а також особливості договірних відносин сторін, які пов`язані із специфікою такого правового регулювання, про наявність яких й зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду зі справи № 910/13267/18.

7.3.8. Враховуючи наведене, Верховний Суд не вбачає в наведених аргументах касаційної скарги (з урахуванням заяви про виправлення недоліків касаційної скарги) достатньо обґрунтованих та переконливих аргументів для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду зі справи № 910/13267/18, який був застосований судом апеляційної інстанції у справі, що розглядається. У зв`язку з чим Верховний Суд вважає, що скаржник не навів існування та наявність у цій справі, за встановлених судами обставин, передумов для передачі справи згідно з приписами ГПК України для відступу від раніше викладеного висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

7.4. Підприємство у касаційній скарзі також посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах про зобов`язання здійснити зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за певний період, коли такий обов`язок прямо не передбачений, є альтернативним, а його порушення не доведено позивачем.

Водночас такі доводи Суд відхиляє як такі, що не узгоджуються з наявною практикою і висновками Верховного Суду.

7.4.1. Так, у справі № 910/13267/18 Верховний Суд не погодився з висновком апеляційного господарського суду про те, що сама лише заявлена позивачем вимога (визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування відповідачем коштів, отриманих за одним договором, у рахунок погашення заборгованості за іншим договором) не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку з причин відсутності механізму виконання такого рішення, оскільки за змістом пункту 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України наслідком недійсності правочину є обов`язок відповідача здійснити реституцію, тобто повернути незаконно зараховані кошти за куплену в жовтні - грудні 2017 року та липні 2018 року за договором від 19.08.2008 електроенергію у рахунок подальшого погашення заборгованості за договором від 19.08.2008 з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав, що може бути предметом іншого позовного провадження.

7.4.2. Отже, висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права в подібних правовідносинах викладений у постанові зі справи № 910/13267/18 і Верховний Суд не вбачає підстав від нього відступати.

7.5. За висновком Підприємства, підставою оскарження судових рішень попередніх інстанцій зі справи є приписи частини третьої статті 310 ГПК України.

7.5.1. Водночас умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункти 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України є необґрунтованими.

7.5.2. Щодо інших підстав для скасування судового рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права, які наведені у частині третій статті 310 ГПК України, як-от: суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 310); або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 310); або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 310), то обставин на підтвердження наявності таких підстав скаржник у касаційній скарзі не навів.

7.6. За таких обставин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємства зі справи № 910/14420/19.

7.7. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою державного підприємства «Енергоринок» на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 зі справи № 910/14420/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова