РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.09.2020Справа № 910/659/20

Суддя Господарського суду міста Києва Ягічева Н. І., при секретарі судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "ЛУГАНСЬКГАЗ" (вул. Гагаріна буд. 87, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93400, )

до Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (Кловський узвіз, буд. 9/1, м. Київ, 01021, )

про визнання недійсними актів

Представники сторін згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "ЛУГАНСЬКГАЗ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про визнання недійсними актів надання послуг балансування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на думку позивача, положення Кодексу газотранспортної системи унеможливлюють покладення на оператора газорозподільної системи негативних небалансів обсягів природного газу у разі їх виникнення до 01.04.2017. При цьому прямої норми закону, яка покладає обов`язок на оператора газорозподільної системи прийняти та оплатити обсяг небалансу газу, до цієї дати не існує. У зв`язку з наведеним відповідач звернувся до суду з вимогою про визнання недійними актів надання послуг балансування, створених на підставі укладеного між сторонами спору договору транспортування природного газу від 17.12.2015 №, а саме: за вересень 2016 №09-16-152000708-Баланс від 30.09.2016, за жовтень 2016 №10-16-151200708-Баланс від 31.10.2016, за жовтень 2016 №10-16--Баланс/Кор від 28.12.2016, за жовтень 2016 №10-16-112000708-Баланс/Кор/1 від 26.06.2017, за листопад 2016 №11-16--Баланс від 30.11.2016, за листопад 2016 №11-16-151200708-Баланс від 30.11.2016, за грудень 2016 №12-16--Баланс від 31.12.2016, за грудень 2016 №12-16-151200708-Баланс/Кор/1 від 25.05.2017, за грудень 2016 №12-16-112000708-Баланс/2 від 25.05.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 підготовче засідання відкладено на 18.03.2020.

02.03.2020 до відділу діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на пропущення позивачем строку позовної давності, невірно обраного ним способу захисту, а також через безпідставність і необґрунтованість позовних вимог та ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин якими він обґрунтовує позовні вимоги. Також у відзиві відповідачем заявленно клопотання про поновлення строку на подання відзиву.

Судове засідання, призначене на 18.03.2020 не відбулось з причин попередження виникнення та запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 підготовче засідання призначено на 13.05.2020.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 13.05.2020, від 03.06.2020 та від 24.06.2020 судом постановлено про відкладення підготовчого засідання на 03.06.2020, на 24.06.2020 та на 05.08.2020 відповідно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/659/20 до судового розгляду по суті на 09.09.2020.

За результатами розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити, що час розгляду справи є виправданим.

Згідно до з частинами першою та другою статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини другої цієї статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При цьому, суд враховує пріоритети, визначені частиною третьої статті 2, згідно до якої основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; … 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Враховуючи процесуальну поведінку учасників судового процесу, суд неодноразово відкладав судові засідання для забезпечення засад верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивності, а також змагальності сторін.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.1.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було би неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку яка залежить від певних критеріїв вироблених практикою ЄСПЛ складність справи поведінка заявника поведінка державних органів значущість питання для заявника.

Представник позивача у судовому засіданні 09.09.2020 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, заявивши, також, про пропущення позивачем строку позовної давності.

В судовому засіданні 09.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2015 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "ЛУГАНСЬКГАЗ" (нова назва - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "ЛУГАНСЬКГАЗ", далі - позивач; Замовник) та Публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" (нова назва - Акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ", далі - відповідач; Оператор) укладено договір транспортування природного газу № від 17.12.2015 (далі - договір).

Відповідно до п. 2.1. договору за цим договором Оператор надає Замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а Замовник сплачує Оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Пунктом 9.1. цього договору визначено, що у разі виникнення у Замовника негативного місячного небалансу та неврегулювання ним негативного місячного небалансу відповідно до Кодексу в строк до дванадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, Замовник зобов`язаний сплатити Оператору за послуги балансування. Негативний місячний небаланс Замовника визначається відповідно до Кодексу.

Оператор до чотирнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, надає Замовнику на його електронну адресу розрахунок вартості послуг балансування та рахунок-фактуру. Замовник зобов`язаний здійснити оплату у строк, що не перевищує п`яти банківських днів (пункт 9.4. Договору).

Так, Акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" відповідно до договору транспортування природного газу від 17.12.2015 № в односторонньому порядку складено акти надання послуг балансування: за вересень 2016 №09-16-152000708-Баланс від 30.09.2016, за жовтень 2016 №10-16-151200708-Баланс від 31.10.2016, за жовтень 2016 №10-16--Баланс/Кор від 28.12.2016, за жовтень 2016 №10-16-112000708-Баланс/Кор/1 від 26.06.2017. за листопад 2016 №11-16--Баланс від 30.11.2016, за листопад 2016 №11-16-151200708-Баланс від 30.11.2016, за грудень 2016 №12-16--Баланс від 31.12.2016, за грудень 2016 №12-16-151200708-Баланс/Кор/1 від 25.05.2017, за грудень 2016 №12-16-112000708-Баланс/2 від 25.05.2017. До вказаних актів додані відповідні розрахунки вартості послуг балансування та виставлені Замовнику рахунки на оплату наданих послуг.

Спір виник у зв`язку з тим, що з огляду на набрання чинності відповідних норм Кодексу газотранспортної системи лише з 01.04.2017, на думку позивача, покладення небалансу на оператора газорозподільної системи за оспорюваними актами неможливо до цієї дати, тобто до моменту реальних механізмів покриття небалансу та системи компенсацій суб`єктам ринку за прийняття зазначених обсягів небалансу. Також позивач вказує на відсутність прямої норми у чинному законодавстві, що встановлює обов`язок у Оператора газорозподільної системи "ЛУГАНСЬКГАЗ" закупити, прийняти на себе, оплатити обсяг небалансу газу за спірний період з вересня по грудень 2016 року. Тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання складених відповідачем актів надання послуг балансування недійними.

В свою чергу, відповідач проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що по-перше позивач звернувся до суду після спливу трирічного строку позовної давності, по-друге закон не передбачає такого способу захисту як визнання недійними актів балансування обсягів природного газу, при цьому, позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, а також позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності актів балансування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із наданням послуг здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Отже, в даному випадку спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами спору договору транспортування природного газу №0 від 17.12.2015, що за своєю правовою природою є різновидом договору про надання послуг.

Відповідно до положень глави 5 розділу XIV Кодексу газотранспортної системи оператор газотранспортної системи має право закуповувати послуги балансування, якщо короткострокові стандартизовані продукти не можуть задовольнити потреби у підтримці оптимальної роботи газотранспортної системи або за відсутності ліквідності торгівлі короткостроковими стандартизованими продуктами. Послуга балансування надається оператору газотранспортної системи на умовах відповідних договорів про надання послуги балансування.

При цьому, предметом спору в даній справі виступає вимога позивача про визнання недійсними актів надання послуг балансування, складених відповідно до договору транспортування природного газу від 17.12.2015 №.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 цього ж кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1, 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи викладене, спірні акти надання послуг балансування природного газу не є правочинами у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки їх підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт здійснення послуги балансування, а також визначає їх кількість та вартість. (Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду від 26.01.2017 № 911/1601/16).

Отже, враховуючи вищевказані положення Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, та інших нормативно-правових актів, та за наслідками їх правового аналізу суд вважає, що оспорювані акти балансування обсягів природного газу є документами первинного обліку, і не є правочином у розумінні 202 Цивільного кодексу України, і відповідно такі акти неможливо визнавати у судовому порядку недійсним за встановленими правилами недійсності правочинів.

У постанові Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що за правилами недійсності правочинів не можна визнавати такими документи, які за своїм змістом не є правочинами.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, позивачем при зверненні із даним позовом до суду невірно обрано спосіб захисту свого права, а тому позовна вимога про визнання недійсним актів надання послуг балансування, складених на виконання договору № від 17.12.2015, укладеного між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "ЛУГАНСЬКГАЗ" та Аціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ", є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

В той час, як визначено частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Тобто, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Тоді як, в даному випадку, будь-яких доказів на підтвердження порушення або невизнання прав та охоронюваних законом інтересів позивача не надано, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним актів надання послуг балансування.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а судом не встановлено підстав для визнання оспорюваних актів недійсними, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

При цьому, посилання відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності не приймаються судом до уваги, оскільки позовна давність застосовується лише у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 23.09.2020

Суддя Н.І. Ягічева