РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.09.2020Справа № 910/3826/20
за позовом Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України

до Державного агентства Резерву України

про стягнення 6 104 738,38 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Швець Р.Ю., Карнаухова І.М.

від відповідача: Висотенко І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства Резерву України про стягнення 5 354 721, 29 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх зобов`язань з виконання умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. в частині оплати наданих послуг, внаслідок чого позивач просить стягнути з Державного агентства Резерву України 3 872 817,39 грн основного боргу та 1 481 903, 90 грн суму неустойки та штрафних санкцій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2020р. у справі № 910/3826/20 позовну заяву Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України залишено без руху.

31.03.2020р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 17.03.2020р. про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 07.04.2020р. судом було відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 29.04.2020р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивачем не було належним чином виконано умови договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. в частині належного зберігання цінностей державного резерву. Відповідачем вказано, що оскільки в договорі не встановлено строків розрахунку, то підстави для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання, за визначений позивачем період відсутні. Крім того, вказаним учасником судового процесу наголошено, що фінансування вказаного правочину здійснюється з державного бюджету. У відзиві також заявлено про застосування строків позовної давності.

29.04.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 26.05.2020р.

22.05.2020р. представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача: заборгованість в сумі 4 911 167,70 грн. за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 631 567,50 грн. за порушення зобов`язання з оплати послуг зі зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. у кількості 16370,559 тонн; 309 403,56 грн. штраф в розмірі 7% за порушення зобов`язання з оплати послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. у кількості 16370,559 тонн понад 30 днів; 70 426,10 грн. інфляційних втрат за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 61 758,12 грн. 3% річних за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 96 000 грн. заборгованості за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тон; 14346 грн. пені за порушення зобов`язання з оплати послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.12.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн; 6300 грн. штрафу в розмірі 7% за порушення зобов`язання з оплати послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.12.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн понад 30 календарних днів; 1845 грн. інфляційних втрат в за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період 01.01.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн; 1924,40 грн. - 3% річних за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період 01.01.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн.

Судом було прийнято вказану заяву як таку, що відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України.

26.05.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 16.06.2020р.

16.06.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 30.06.2020р.

30.06.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.07.2020р.

14.07.2020р. судом було відкладено розгляд справи на 01.09.2020р.

Представником позивача у судовому засіданні було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача було надано заперечення проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за 2020р.

В судовому засіданні 01.09.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08.01.2009р. між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет) та Державним підприємством «Кіровоградський КХП №2» (зберігач) було укладено договір №юр-2зб/347-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п.1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16.

У п.1.1 договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. вказано, що зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

За умовами п.3.1 договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. комітет зобов`язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно п.4.1 договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

У п.4.2 договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. вказано, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом та зберігачем.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей (п.7.3 договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р.).

Відповідно до п.1 Указу №1085/2010 від 09.12.2010р. Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» вирішено утворити Державне агентство резерву України, реорганізувавши Державний комітет України з державного матеріального резерву.

У п.5 вказаного Указу Президента України встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших -центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Додатковою угодою №18 від 16.03.2016р. до договору Державного агентства Резерву України №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. сторонами було погоджено внесення змін до укладеного правочину, а саме визначено, що згідно п.п.2.1, 2.6 договору зберігач зобов`язаний: вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду, якості і забезпечити проведення контролю якості; проводити освіження (поновлення) та заміну цінностей на продукцію аналогічного асортименту і якості самостійно без залучення додаткових коштів відповідно до норм чинного законодавства.

Сторонами викладено п.3.1 договору у новій редакції, зокрема, погоджено, що комітет зобов`язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Додатковою угодою сторони погодили, що Держрезерв відшкодовує витрати зберігача, пов`язані з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, а саме зерна виходячи з розрахунку 30 грн. (в тому числі податок на додану вартість) за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок зберігача.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків зі зберігання матеріальних цінностей.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. здійснювалось відповідальне зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тон, яке було передано відповідачем згідно наявних в матеріалах справи складських квитанцій. Крім того, у період з 01.01.2019р. по 30.04.2020р. Державним підприємством «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України зберігалось зерно пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн.

З метою відшкодування витрат на зберігання вказаних матеріальних цінностей державного резерву у визначений вище період позивачем було скеровано на адресу відповідача рахунки-фактури, розрахунки нарахування витрат на зберігання зерна, акти на відшкодування витрат на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн).

Проте, за поясненнями позивача, відповідачем вказані витрати позивача на зберігання зерна загальній кількості 16 570,559 тонн відшкодовано не було, що і стало підставою для нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивачем не було належним чином виконано умови договору №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. в частині належного зберігання цінностей державного резерву. Відповідачем вказано, що оскільки в договорі не встановлено строків розрахунку, то підстави для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання, за визначений позивачем період відсутні. Крім того, вказаним учасником судового процесу наголошено, що фінансування вказаного правочину здійснюється з державного бюджету. У відзиві також заявлено про застосування строків позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У ст. 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наразі, суд зазначає, що умовами договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

При цьому, нормами Закону України «Про державний матеріальний резерв» також не встановлено строку відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв`язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв`язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред`явленою. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.10.2018р. по справі №910/17838/17.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою відшкодування витрат на зберігання вказаних матеріальних цінностей державного резерву у визначений вище період позивачем було скеровано на адресу відповідача рахунки-фактури, розрахунки нарахування витрат на зберігання зерна, акти на відшкодування витрат на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн). Про направлення вказаних документів, зокрема, рахунків-фактур свідчать представлені суду фіскальні чеки Публічного акціонерного товариства «Укрпошта».

Тобто, з наведеного полягає, що позивачем було пред`явлено вимогу до відповідача про відшкодування витрат на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн).

Наразі при визначення строків оплати виставлених позивачем рахунків-фактур судом прийнято до уваги, що останні виставлялись засобами поштового зв`язку.

Наказом №958 від 28.11.2013р. Міністерства інфраструктури України затверджено Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень.

Ці Нормативи і нормативні строки розроблено відповідно до Закону України "Про поштовий зв`язок", актів Всесвітнього поштового союзу, Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері надання послуг поштового зв`язку. Ці Нормативи і нормативні строки поширюються на послуги, що належать до універсальних послуг поштового зв`язку.

Нормативний строк пересилання простих листів та поштових карток - час, установлений для пересилання простих листів та поштових карток з часу останнього виймання з поштових скриньок до часу вкладання до абонентської поштової скриньки одержувача.

Нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2.

Отже, суд зазначає, що визначення строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн) здійснюється згідно ст.530 Цивільного кодексу України судом враховано нормативні строки поштових пересилань.

За таких обставин, за висновками суду, строк відшкодування Державним агентством Резерву України витрат Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн за період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р.,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн за період з 01.01.2019р. по 30.04.2020р.), настав.

Проте, як вказувалось вище, відповідачем означені зобов`язання за договором №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. виконано не було.

Щодо заперечень відповідача, які викладено у відзиві на позов та запереченнях на заяву про збільшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, всупереч принципу змагальності учасників судового процесу, відповідачем не було надано суду належних доказів, які б спростовували обов`язок Державного агентства Резерву України з відшкодування позивачу витрат на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн за період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р.,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн за період з 01.01.2019р. по 30.04.2020р.).

Зокрема, твердження відповідача стосовно пониження якості зерна, яке передано на відповідальне зберігання, ніяким чино не спростовують обов`язку відповідача з оплати витрат, понесених позивачем на надання послуг за договором.

При цьому, фактична наявність зерна Державного агентства резерву України, заборгованість з відшкодування зберігання якого є предметом спору у справі, у вказаних вище обсягах на зберіганні у позивача підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями та протоколом №2 від 12.12.2019р. засідання робочої комісії по проведенню щорічної інвентаризації зерна Державного резерву України згідно наказу №145 від 11.11.2019р., в якому вказано, що дані бухгалтерського обліку відповідають фактичній наявності (в межах похибки) та якості зерна Державного агентства резерву України, аналізним карткам.

Крім того, вказані обставини також підтверджуються актом №04.1101-1709/19ДСК від 16.06.2020р. ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України за період з 01.01.2017р. по 31.12.2019р., в якому зазначено, що проведеним співставленням кількісних даних зерна Держрезерва (фактична наявність зерна) з даними складського та бухгалтерського обліку Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» встановлена їх тотожність. За результатами розгляду матеріалів інвентаризації комісією Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області встановлено, що дані бухгалтерського обліку відповідають фактичній наявності та якості зерна Держрезерву.

До того ж, посилання відповідача на невиконання позивачем зберігачем свого обов`язку з освіження зерна також ніяким чином не пливає та не нівелює обов`язку Державного агентства Резерву України відшкодувати Державному підприємству «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України витрати на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн за період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р.,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн за період з 01.01.2019р. по 30.04.2020р.).

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо наявності у відповідача станом на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом заборгованості перед Державним агентством Резерву України за зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн за період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р.,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн за період з 01.01.2019р. по 30.04.2020р.).

Одночасно, як свідчать матеріали справи, 22.07.2020р. позивачем та відповідачем було підписано акт №1-6 на відшкодування витрат зі зберігання зерна Державним підприємством «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України, за яким замовником прийнято послуги зі зберігання у період з 01.01.2020р. по 30.06.2020р. на суму 219 121,38 грн.

Означені послуги було оплачено відповідачем, що підтверджується платіжним дорученням №426 від 22.07.2020р. на суму 219 121,38 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Судом вище було встановлено, що предметом спору у справі, є зокрема, стягнення заборгованості зі зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн за період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. на суму 4 911 167,70 грн.

З наданих суду документів вбачається, що частину заборгованості, яка є предметом спору у справі, відповідачем було погашено після відкриття провадження.

Зокрема, за розрахунком суду, за чотири місяці 2020р. року відповідачем було сплачено на підставі акту №1-6 від 22.07.2020р. грошові кошти в сумі 146 080,92 грн. Решта оплати судом під час розгляду спору не приймається до уваги, оскільки внесена за період, який не є спірним.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, господарський суд дійшов висновку щодо наявності підстав для закриття провадження в частині позовних вимог Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України до Державного агентства Резерву України в частині стягнення основного боргу в сумі 146 080,92 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, позов в частині стягнення заборгованості за надання послуг зберігання матеріальних цінностей державного резерву в сумі 4 765 086,78 грн. та заборгованості за надання послуг зберігання матеріальних цінностей державного резерву в сумі 96 000 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з 2012р. з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у кількості 200 тонн, залишена судом без розгляду, оскільки у заяві про збільшення позовних вимог позивачем було визначено спірний період за вказаними вимогами з 01.01.2019р. по 30.04.2020р.

Виходячи з принципу повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої та третьої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України ).

За частинами першою, четвертою, сьомою статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 Господарського кодексу України).

Частинами першою та другою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені Господарським кодексом України. Так, за частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 Господарського кодексу України ).

За частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За наведеними вище положеннями Господарського кодексу України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Так, за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Стаття 231 Господарського кодексу України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: «Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією».

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 Господарського кодексу України.

Тобто, оскільки у даному випадку має місце порушення грошового зобов`язання з відшкодування витрат на зберігання зерна, підстави для застосування відповідальності за порушення негрошового зобов`язання згідно ч.2 ст.231 Господарського кодексу України відсутні.

Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», частиною другою статті 36 Закону України «Про телекомунікації».

За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Вказану правову позицію висловлено у постанові від 10.12.2019р. Великої Палати Верховного Суду по справі №904/4156/18.

Проте, нормами чинного законодавства не визначено обов`язку відповідача у разі порушення строків відшкодування витрат на зберігання цінностей державного матеріального резерву сплатити пеню та штраф у заявленому до стягнення розмірі, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають залишенню без задоволення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором №юр-2зб/347-2009 від 08.01.2009р. позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 70 426,10 грн. інфляційних втрат за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 61 758,12 грн. 3% річних за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 1845 грн. інфляційних втрат за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період 01.01.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тон; 1924,40 грн. - 3% річних за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період 01.01.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останнім було невірно визначено періоди прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки судом вище вказувалось, що визначення строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат на зберігання зерна на загальну суму 4 911 167,70 грн. (зберігання зерна пшениці 2, 3, та 6 класів у загальній кількості 16 370,559 тонн,) та 96 000 грн (зберігання зерна пшениці 3 класу 2010р. врожаю у кількості 200 тонн) згідно ст.530 Цивільного кодексу України визначається з урахуванням нормативних строків поштових пересилань, які затверджено Наказом №958 від 28.11.2013р. Міністерства інфраструктури України.

До того ж, щодо розрахунку інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з мяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічні висновки наведено Верховним Судом у постановах від 24.04.2019р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019р. у справі № 924/312/18.

Проте, наведене позивачем при нарахуванні інфляційних втрат враховано не було.

Після здійснення власного перерахунку, судом встановлено, що обгрунтованим є стягнення з відповідача 63133,99 інфляційних втрат за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 48015,72 грн. 3% річних за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період з 01.07.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 16370,559 тонн; 1677,15 грн. інфляційних втрат в за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період 01.01.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн; 1888,59 грн. - 3% річних за порушення зобов`язання з оплати за надання послуг зберігання зерна матеріального резерву у період 01.01.2019р. по 30.04.2020р. у кількості 200 тонн.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу (в тому числі, і щодо розміру матеріальної шкоди)залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем було подано заяву про розподіл витрат на професійну допомогу в розмірі 40 000 грн.

Оцінюючи надані докази судом враховано наступне.

Частинами 1-2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Наразі, обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем представлено до матеріалів справи: договір №001-04/20 від 15.04.2020р. про надання правової допомоги, який укладено з адвокатом Карнауховою І.М.; рахунок фактуру №1 від 24.04.2020р.; акт від 02.07.2020р. приймання-передачі наданих послуг на суму 40 000 грн.; платіжне доручення №2443 від 27.04.2020р. на суму 40 000 грн.; копію свідоцтва №000296 від 04.10.2019р. про право на зайняття адвокатською діяльністю; довіреність від 15.04.2019р.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, виходячи з представлених позивачем до матеріалів справи документів, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості тверджень позивача про понесення в межах розгляду спору витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 грн.

Одночасно, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

За приписами ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з частиною 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019р. Верховного Суду по справі №910/4515/18.

Судом враховано те, що за приписами ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, відповідачем відповідної заяви про зменшення суми судових витрат у порядку ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України подано не було, ґрунтовних заперечень з приводу наявності підстав вважати розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу завищеним не наведено.

Приймаючи до уваги відсутність обґрунтованої заяви відповідача про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, враховуючи сукупність доказів щодо витраченого адвокатом часу на підготовку позовної заяви, підготовку матеріалів до судового засідання, участь адвоката у судових засіданнях, характер спірних правовідносин у справі, ціну позову, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн. є доказово обґрунтованими та підлягають розподілу.

Частиною 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог. При цьому, в частині вимог провадження по справі за якими закрито, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 231, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в частині позовних вимог Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України до Державного агентства Резерву України в частині стягнення основного боргу в сумі 146 080,92 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного агентства Резерву України (01601, м.Київ, Шевченківський район, вул.Пушкінська, будинок 28, ) на користь Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства Резерву України (25014, Кіровоградська область, м.Кропивницький, Кіровський район, проспект Інженерів, буд.2, ) заборгованість за надання послуг зберігання матеріальних цінностей державного резерву в сумі 4 765 086,78 грн., 3% річних на суму 48015,72 грн., інфляційні втрати в сумі 63133,99 грн., заборгованість за надання послуг зберігання матеріальних цінностей державного резерву в сумі 96 000 грн., 3% річних в розмірі 1888,59 грн., інфляційні втрати в сумі 1677,15 грн., судовий збір в сумі 76 828,25 грн. та витрати на професійну допомогу в сумі 33 560,05 грн.

4.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 17.09.2020р.

Суддя Спичак О.М.