РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2020Справа № 910/9467/20
Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Військового прокурора Львівського гарнізону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, будинок 20) в інтересах держави в особі 1. Міністерства оборони України (03168, м.Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6), 2. Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова (79007, м. Львів, вул. Батуринська, будинок 2)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» (04116, м.Київ, ВУЛИЦЯ МАРШАЛА РИБАЛКИ, будинок 10/8) стягнення заборгованості у розмірі 385 843 грн. 56 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Військовий прокурор Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (надалі також - «Позивач - 1») та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова (надалі також - «Позивач - 2») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 385 843 грн. 56 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем зобов`язання за Договором № 1 про відшкодування вартості послуг теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг харчування від 28.01.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 позовну заяву Військовий прокурора Львівського залишено без руху; надано строк для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

27.07.2020 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 року відкрито провадження у справі №910/9467/20, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 30.07.2020 року була направлена на адреси Сторін рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення уповноваженим особам прокуратури, Позивачів та Відповідача.

Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що Відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ
28.01.2019 року між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Львова (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» (Сторона 2) було укладено Договір про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1, відповідно до умов якого Сторона 1 надає Стороні 2 послуги з теплопостачання на об`єкти її діяльності, визначені у Додатку № 1 до даного Договору, а Сторона 2 відшкодовує Стороні 1 вартість теплової енергії спожитою нею у приміщеннях кожної військової частини, в яких Сторона 2 надає послуги з харчування військовослужбовців на підставі Договору про закупівлю харчування № 286/2/18/175 від 29.12.2018 року (надалі Договір з харчування), укладеного з Міністерством оборони України. (а.с.11-12)

Розмір Тарифу встановлюється Стороною 1 на основі калькуляції або виходячи з вартості Тарифу прямих постачальників за двоставковим тарифом, затвердженим відповідним розпорядчим актом, рішенням комітету Львівської міської ради (Додається). (п.1.3 Договору)

У п.п.2.1, 2.2 Договору передбачено, що останнім днем календарного місяця Сторона 1 оформлює та надає Стороні 2 рахунок-фактуру, який складений на підставі розрахунку за фактично спожиту теплову енергію для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження, акт відшкодування вартості теплопостачання, оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України, які є підставою для проведення оплати по даному Договору. Сторона 2 приймає до виконання подані Стороною 1 вищезазначені документи, та здійснює оплату на умовах цього Договору.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що Сторона 2 зобов`язується відшкодовувати вартість спожитої теплової енергії. Після отримання від Сторони 1 оформленого згідно вимог діючого законодавства України пакету документів, а саме: рахунку-фактури, розрахунку за фактично спожиту теплову енергію для опалення та щомісячної величини плати за приєднане теплове навантаження, акту відшкодування вартості теплопостачання, протягом 10 банківських днів, здійснювати оплату за спожиту теплову енергію.

Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами, а його положення в силу ст. 631 Цивільного кодексу України, діють з 01.01.2019 року до 31.12.2019 р. Даний Договір може бути пролонгований на строк пролонгації Договору харчування. (п.п.6.1, 6.3 Договору)

Додатком №1 до Договору про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року Сторони узгодили найменування об`єктів, адреси, обсяги споживання теплової енергії, опалювальну площу. (а.с.13)

Додатковою угодою від 13.12.2019 року до Договору про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року Сторони виклали п.6.1 Договору в наступній редакції: «Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами, а його положення в силу ст. 631 Цивільного кодексу України, діють з 01.01.2019 року до 31.03.2020 р., а в частині проведення розрахунків до їх здійснення. (а.с.14)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова у період з грудня 2019 року по лютий 2020 року надав послуги з теплопостачання, а Відповідач в свою чергу прийняв вказані послуги, що підтверджується Актами про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування,на суму 139 588 грн. 63 коп., на суму 6 151 грн. 21 коп., на суму 162 822 грн. 40 коп., на суму 6 151 грн. 21 коп., на суму 136 109 грн. 03 коп., на суму 6 151 грн. 21 коп., а загалом на суму в розмірі 456 973 грн. 69 коп. (а.с.15-20)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор зазначає, що Відповідач всупереч умовам Договору не здійснив оплату за надані послуги у повному обсязі. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов`язань у останнього утворилась заборгованість перед Квартирно-експлуатаційним відділом міста Львова в розмірі 385 843 грн. 56 коп.

12.03.2020 року Позивач 2 надіслав на адресу Відповідача претензію №918 від 10.30.2020 року з вимогою сплатити заборгованість за договором у розмірі 385 843 грн. 56 коп., що підтверджується копіями фіскального чеку від 12.03.2020 р., рекомендованого повідомлення про вручення 16.03.2020 р. (а.с.22-23)

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова підлягають задоволенню з наступних підстав.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України Про прокуратуру визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України Про прокуратуру передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України Про прокуратуру передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166«б», від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.

Крім того, необхідно враховувати рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Крім того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 31.10.2018 у справі №910/6814/17 та від 06.02.2019 у справі №927/246/18.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, листом №1774 від 12.05.2020 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова звернувся до військової прокуратури Львівського гарнізону з метою отримання допомоги та звернення до господарського суду з позовом про відшкодування на користь відділу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» заборгованості за Договором №1 від 28.01.2019 року. (а.с.25) У відповідь на вказаний лист прокуратура листом №33-1277 від 13.05.2020 року просила повідомити з яких причин Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова упродовж лютого квітня 2020 року не вжив самостійно заходів претензійно позовного характеру щодо стягнення вказаної заборгованості. (а.с.26)

Листами №33-1647вих20, №33-1649втих20 від 23.06.2020 року заступник військового прокурора Львівського гарнізону повідомив Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова про здійснення представницьких функцій шляхом звернення до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» заборгованості за Договором №1 від 28.01.2019 року у зв`язку з невжиттям Позивачами заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах. (а.с.27-28)

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з вказаним позовом Військовим прокурором Львівського гарнізону було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

Внаслідок укладення Договору про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

За приписами ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про теплопостачання постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Теплопостачальною організацією є суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова у період з грудня 2019 року по лютий 2020 року надав послуги з теплопостачання, а Відповідач в свою чергу прийняв вказані послуги, що підтверджується Актами про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування,на суму 139 588 грн. 63 коп., на суму 6 151 грн. 21 коп., на суму 162 822 грн. 40 коп., на суму 6 151 грн. 21 коп., на суму 136 109 грн. 03 коп., на суму 6 151 грн. 21 коп., а загалом на суму в розмірі 456 973 грн. 69 коп., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печаткою підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.15-20)

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що Сторона 2 зобов`язується відшкодовувати вартість спожитої теплової енергії. Після отримання від Сторони 1 оформленого згідно вимог діючого законодавства України пакету документів, а саме: рахунку-фактури, розрахунку за фактично спожиту теплову енергію для опалення та щомісячної величини плати за приєднане теплове навантаження, акту відшкодування вартості теплопостачання, протягом 10 банківських днів, здійснювати оплату за спожиту теплову енергію.

Суд зазначає, що строк виконання Відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати наданих послуг відповідно до умов Договору про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року та ст. 530 Цивільного кодексу України на момент розгляду даної справи судом настав.

Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» перед Квартирно-експлуатаційним відділом міста Львова за Договором про відшкодування вартості послуг з теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування, №1 від 28.01.2019 року становить 385 843 грн. 56 коп., що також підтверджується довідкою заборгованості Відповідача станом на 08.05.2020 року, наданою Позивачем - 2. (а.с.24) При цьому, Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог, а тому Суд розглядає позовні вимоги прокурора в межах заявлених.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Квартирно-експлуатаційному відділу міста Львова в розмірі 385 843 грн. 56 коп.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату наданих й прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому Суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 385 843 грн. 56 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова підлягає стягненню заборгованість у розмірі 385 843 грн. 56 коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:
1. Позов Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова - задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» (04116, м.Київ, ВУЛИЦЯ МАРШАЛА РИБАЛКИ, будинок 10/8, Ідентифікаційний код юридичної особи 40887542) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова (79007, м. Львів, вул. Батуринська, будинок 2, Ідентифікаційний код юридичної особи 07638027) заборгованість у розмірі 385 843 (триста вісімдесят п`ять тисяч вісімсот сорок три) грн. 56 (п`ятдесят шість) коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» (04116, м.Київ, ВУЛИЦЯ МАРШАЛА РИБАЛКИ, будинок 10/8, Ідентифікаційний код юридичної особи 40887542) на користь спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону України (9007, Львівська обл., місто Львів, ВУЛИЦЯ КЛЕПАРІВСЬКА, будинок 20, Ідентифікаційний код юридичної особи 38326057) судовий збір у розмірі 5 787 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 65 (шістдесят п`ять) коп.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 18 вересня 2020 року.

Суддя О.В. Чинчин