ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3292/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області (62303, Харківська область, м. Дергачі, вул. 1-го Травня, 63) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, 2 під`їзд, 8-9 поверх, ;

до відповідача 1 Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, 62300, Харківська область, м. Дергачі, майдан Перемоги, 5-А, ;

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс», 61055, м. Харків, вул. Миру, 68, ;

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі від 27.07.2004 та зобов`язання повернення майна

за участю представників учасників справи:

прокурора Клейн Л.В., посвідчення №051089 від 02.10.2018 року;

позивача не з`явився;

відповідача 1 не з`явився;

відповідача 2 - Мартиненка А.М., ордер серія ХВ № від 07.11.2019року;

Суть спору:

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс», в якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 223 від 26.06.2004;

- визнати недійсним та скасувати договір оренди землі від 27.07.2004, площею 2,12 га, кадастровий номер :10:000:0004, укладений між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ «Промбудресурс»;

- зобов`язати ТОВ «Промбудресурс» повернути земельну ділянку площею 2,12 га, кадастровий номер :10:000:0004 у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 № 223 затверджено проект відведення земельної ділянки та надано в оренду ТОВ «Промбудресурс» із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) в оренду земельну ділянку площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу строком на 25 років. На виконання вказаного розпорядження 27.07.2004 між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ «Промбудресурс» укладено договір оренди земельної ділянки. Пунктом 15 договору оренди землі передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу. Цільове призначення земельної ділянки житлова забудова та комерційне використання (п. 16 договору оренди землі). Прокурор вважає, що розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 № 223 прийнято з порушенням вимог ст.ст. 20, 21, 38, 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та на даний час), оскільки розпорядження земельними ділянками за межами населеного пункту для житлової забудови не відноситься до компетенції районної державної адміністрації, а відтак і вирішення питання про зміну цільового призначення земельної ділянки прийнято поза межами повноважень цього державного органу, визначених ст. 122 Земельного кодексу України. У зв`язку із цим, на думку прокурора, наявні підстави для визнання такого розпорядження незаконним, укладеного на його виконання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки у відання держави.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.11.2019 об 11:00.

01.11.2019 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.11.2019 відзив Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області вих. № 01-35/3529 від 31.10.2019 (вх. № 26313 від 01.11.2019) повернуто без розгляду, оскільки останній не містить документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів учасникам справи.

07.11.2019 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовної заяви прокурора в повному обсязі та в обґрунтування своїх заперечень вказує на те, що прокурор не обґрунтував наявності підстав для представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, та причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом; що прокурором не доведено перевищення відповідачем 1 наданих повноважень на розпорядження земельною ділянкою з урахуванням того, що згідно з п. 12 «Перехідних положень» ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади; що прокурором не надано до суду жодних належних доказів чи аргументів на підтвердження обставин, які згідно з ст. 215 ЦК України є підставами для визнання договору оренди землі від 27.07.2004 недійсним; що вимога про повернення земельної ділянки є необґрунтованим втручанням в гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мирне володіння (користування) майном відповідачем 2. Крім цього, відповідачем 2 заявлено про пропуск прокурором строку позовної давності для звернення із даним позовом.

Водночас, 07.11.2019 від прокурора надійшла відповідь на відзив Дергачівської районної державної адміністрації, в якій останній зазначає про те, що Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області з перевищенням наданих повноважень змінено цільове призначення земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення та надано останню для забудови за межами населеного пункту, а представником відповідача 1 неправильно застосовані норми ст. 122 ЗК України.

12.11.2019 від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшли пояснення на позовну заяву, в яких останнє просить задовольнити позовну заяву керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції, позивач зазначає, що з аналізу приписів ст.ст. 20, 124 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) слідує, що як при наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, так і при наданні земельної ділянки в оренду рішення органу виконавчої влади має містити вказівку на зміну цільового призначення земельної ділянки, яка у спірному розпорядженні відсутня. За таких умов, безпідставним є, на думку позивача, визначення в договорі оренди землі від 27.07.2004 цільового призначення земельної ділянки як житлова забудова та комерційне використання, оскільки цільове призначення земельної ділянки не було змінене в установленому законодавством порядку.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 13.11.2019 відкладено підготовче засідання на 25.11.2019 о 10:30.

23.11.2019 від відповідача 1 надійшло клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки Дергачівська районна державна адміністрація діяла виключно в рамках чинного на час прийняття спірного розпорядження законодавства України та не покладати судові витрати на Дергачівську районну державну адміністрацію Харківської області, оскільки кошторисні призначення на оплату зазначених витрат у бюджеті районної державної адміністрації не передбачені.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 25.11.2019 відкладено підготовче засідання на 09.12.2019 об 11:20.

28.11.2019 від керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій прокурор, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вказує на наявність у нього правових підстав для представництва інтересів держави та на те, що строки позовної давності пропущені прокурором з поважних причин з огляду на те, що територіальні органи Держгеокадастру не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовами цієї категорії, а про вказані порушення йому стало відомо лише в березні 2019 року після опрацювання інформації на Публічній кадастровій карті та надходження до місцевої прокуратури спірного розпорядження і договору оренди землі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.12.2019 зупинено провадження у справі № 922/3292/19 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 912/2385/18.

05.12.2019 від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача 2 щодо законності передачі Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області земельної ділянки в оренду ТОВ «Промбудресурс», посилаючись на те, що на момент прийняття спірного розпорядження приписами чинного на той час земельного законодавства не було передбачено повноваження районної державної адміністрації на розпорядження земельними ділянками для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, у зв`язку із чим відповідач 1 не мав права укладати договір оренди землі від 27.07.2004.

Ухвалою від 10.06.2020 провадження у справі №922/3292/19 поновлено, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 20.07.2019 та призначено підготовче засідання на "22" червня 2020 р. о 14:00.

16.06.2020 від прокурора надійшли додаткові письмові пояснення, в яких, останній просив задовольнити позов, та додатково зазначав щодо незаконності передачі Дергачівською РДА в оренду земельної ділянки ТОВ «Промбудресурс», оскільки розпорядженням №223 від 14.02.2004 прийнято відповідачем 1 з перевищенням повноважень, так як спірна земельна ділянка знаходилась за межами населеного пункту, а також відносилась до земель запасу (сільськогосподарських угідь), при цьому рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймалось, у зв`язку з чим, вказане розпорядження прийняте відповідачем 1 з порушенням вимог статей 20, 21, 23, 38,122 ЗК України.

Протокольною ухвалою від 22.06.2020 відкладено підготовче засідання по справі на 03.07.2020 о 12:00.

Протокольною ухвалою від 03.07.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.07.2020 о 15:00

20.07.2020 від відповідача 2 надійшли письмові пояснення на додаткові пояснення керівника Дергачівської місцевої прокуратури, в яких останній вказував на необгрунтованість доводів прокурора щодо незаконності розпорядження Дергачівської РДА №223, оскільки матеріалами справи, а саме розділом 2 «Земельно-кадастрова інформація», що є частиною проекту землеустрою, який, зокрема і затверджувався спірним розпорядженням і на підставі якого і укладався договір оренди, прямо передбачено зміна цільового призначення земельної ділянки, окрім цього, згідно договору оренди передбачалась відповідна компенсація щодо зміни цільового призначення земель. Також відповідач 2 вказував на відсутність у прокурора повноважень на здійснення представництва інтересів держави у даному спорі, оскільки останній не надав відповідних доказів здійснення ним відповідних повноважень.

Протокольною ухвалою від 22.07.2020 на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України, оголошено перерву у судовому засіданні по справі до 12.08.2020 о 11:00.

03.08.2020 від прокурора надійшли пояснення, в якому останній зазначив, що останній дотримався процедури щодо представництва інтересів держави передбаченої ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», а тому невжиття жодних заходів компетентним органом щодо захисту інтересів держави і є підставою для звернення саме прокурора до суду з відповідним позовом. Крім цього, прокурор також заперечує проти доводів відповідача 2 про пропуск строків позовної давності, оскільки, згідно наявних матеріалів справи позивачі не були обізнані щодо прийняття оскаржуваного розпорядження до 2019 року, що підтверджується наявним відповідним рапортом, згідно якого прокурором повідомлено Керівника Дергачівської місцевої прокуратури про виявлення обставин щодо прийняття оскаржуваного розпорядження.

12.08.2020 від відповідача 2 надійшли пояснення з окремих питань, в яких відповідач 2, зазначив, що прокурором не надано доказів дотримання порядку встановленого ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» оскільки не надано доказів вручення повідомлення позивачу. Окрім цього, відповідач 2 наголошував на добросовісність володіння останнім земельною ділянкою, яка згідно оскаржуваного розпорядження та договору оренди передавалась ТОВ «Промбудресурс».

Протокольною ухвалою від 12.08.2020 відкладено судове засідання по справі на 19.08.2020 о 12:30.

У судовому засіданні 19.08.2020 відкрито розгляд справи по суті та заслухано вступне слово учасників справи.

Прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у заявах по суті справи. В обґрунтування позовних вимог, останній посилався на порушення відповідачем 1 вимог статей 20, 21, 23, 38,122 ЗК України, оскільки розпорядження №223 прийняте з перевищенням повноважень Дергачівської РДА.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, у поданому відзиві на позовну заяву просить суд проводити слухання справи без участі останнього.

Повноважний представник відповідача 2 проти вказаної позовної заяви заперечує в повному обсязі, вимоги та доводи, викладені в ній, вважає необґрунтованими та такими, що не містять під собою правового підґрунтя, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню. Останній наголошує на відсутність у прокурора повноважень щодо представництва інтересів держави у даному випадку, а також на пропуск прокурором строків позовної давності.

Протокольною ухвалою від 19.08.2020 оголошено перерву у судовому засідання до 27.08.2020 о 11:00.

Протокольною ухвалою від 27.08.2002, у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце судового засідання по справі відкладено судове засідання на 31.08.2020 о 12:00.

У судовому засіданні 31.08.2020, прокурор підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з наведених в заявах справи підстав.

Повноважний представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечую з підстав його необґрунтованості, вказує на відсутність повноважень прокурора щодо звернення до суду з відповідним позовом, а також наголошує на пропуск останнім строків позовної давності.

Позивач та відповідач 1, у судове засідання не з`явились, жодних клопотань щодо поважності причин неявки не подавали, при цьому, як вбачається з телефонограм, які долучені до матеріалів справи, а також виписок з офіційної електронної адреси суду по направлення ухвали-повідомлення від 27.08.2020 останній належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а тому їх неявки не перешкоджає розгляду справи і не є підставою для відкладення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 13.02.2004 р. № 58 Товариству з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс» надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки із земель державної власності (землі запасу) за межами населеного пункту на території Малоданилівської селищної ради для будівництва котеджів, спортивного та торговельно-розважального комплексу загальною площею 6,0 га.

У подальшому, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 р. № 223 затверджено проект відведення земельної ділянки та надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс» із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) в оренду земельну ділянку загальною площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, строком на 25 років.

На виконання вказаного розпорядження 27.07.2004 року між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ «Промбудресурс» укладено договір оренди землі (далі Договір), який зареєстрований в Харківській регіональній філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.07.2004 р. за № 17, згідно з п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, яка знаходиться на території Малоданилівської селищної ради (район Флорінка), за межами населеного пункту.

Пунктом 7 Договору передбачено, що земельна ділянка представлена сільськогосподарським угіддями (пасовище).

Згідно з пунктом 15 Договору земельна ділянка передається в оренду для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу.

Цільове призначення земельної ділянки житлова забудова та комерційне використання(п. 16 Договору).

Позивач стверджує, що Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області, на його думку, не мала відповідних повноважень при прийнятті оскаржуваного розпорядження та необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні Договору, оскільки розпорядження землями за межами населеного пункту для житлової забудови не відноситься до компетенції останньої. Водночас, прийняття головою Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області розпорядження від 26.06.2004 р. № 223 «Про надання в оренду земельної ділянки для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу Товариству з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс», яким змінено цільове призначення земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення та надано її для забудови за межами населеного пункту свідчить про перевищення відповідачем 1 наданих повноважень та порушує вимоги ст.ст. 20, 21, 23, 122, 149 Земельного кодексу України, що є підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження від 26.06.2004 р. № 223, визнання недійсним укладеного на його виконання Договору та повернення земельної ділянки у відання держави.

Відповідач 1, заперечуючи проти позовних вимог в повному обсязі вказує, що Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області діяла виключно в рамках чинного на час прийняття розпорядження від 26.06.2004 р. № 223 законодавства України.

Відповідач 2, в свою чергу, заперечуючи проти задоволення позову в повному обсязі, зазначає, що прокурором не доведено перевищення відповідачем 1 наданих повноважень на розпорядження земельною ділянкою та не надано до суду жодних належних доказів чи аргументів на підтвердження обставин, які згідно з ст. 215 ЦК України є підставами для визнання Договору недійсним, а вимога про повернення земельної ділянки є необґрунтованим втручанням в гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мирне володіння (користування) майном відповідачем 2.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Водночас суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17 та інш.).

Так, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" місцевою прокуратурою також попередньо повідомлено ГУ Держгеокадастру у Харківській області про представництво інтересів держави в її особі при зверненні із позовною заявою до Господарського суду Харківської області (копія повідомлення від 30.09.2019 за №40-804вих-19 з відміткою про отриманням відповідачем 1.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на дотримання прокурором процедури щодо представництва інтересів держави передбаченої ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», суд дійшов висновку про обґрунтованість підстав для звернення прокурора з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 19 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, серед яких є: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (стаття 123 ЗК України у відповідній редакції).

За змістом статті 124 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Тобто, рішення відповідного органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки в оренду приймається на підставі проекту відведення земельної ділянки у двох випадках: зміни цільового призначення земельної ділянки під час передачі; передачі земельної ділянки із земель запасу під забудову.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/1867/17.

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з частиною 5 статті 16 Закону України «Про оренду землі» , у редакції, чинній на час укладення Договору, у разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Як слідує з матеріалів справи, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 13.02.2004 р. № 58 ТОВ «Промбудресурс» надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки із земель державної власності (землі запасу) за межами населеного пункту на території Малоданилівської селищної ради для будівництва котеджів, спортивного та торговельно-розважального комплексу загальною площею 6,0 га. У подальшому, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 р. № 223 затверджено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс» для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу та надано останньому із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) в оренду земельну ділянку загальною площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, строком на 25 років.

З урахуванням того, що земельна ділянка була відведена відповідачу 2 із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, тобто із зміною цільового призначення, передача була здійснена відповідачем 1 за проектом відведення, як того вимагали приписи ст. 124 ЗК України у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження.

Водночас, за змістом частини 3 статті 122 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 на підставі спірного розпорядження від 26.06.2004 р. № 223 передав в оренду земельну ділянку для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу.

За змістом пункту 1 Договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, яка знаходиться на території Малоданилівської селищної ради (район Флорінка) за межами населеного пункту.

Цільове призначення земельної ділянки житлова забудова та комерційне використання (пункт 16 Договору).

Водночас, у пояснювальній записці, яка є складовою проекту відведення земельної ділянки для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу по вул. Межевій зазначено, що відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі (УКЦВЗ) земельна ділянка віднесена до земель житлової забудови і громадського призначення.

За таких умов, суд доходить висновку про наявність в матеріалах справи належних та достатніх доказів того, що земельна ділянка, надана в оренду відповідачу 1 відноситься до земель житлової та громадської забудови, що не заперечується сторонами.

Відповідно до статті 38 ЗК України, у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно з статтею 39 ЗК України, у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Водночас, відповідачем 1 було надано в оренду відповідачу 2 земельну ділянку житлової забудови та комерційного використання, яка розташована за межами населеного пункту.

Оцінюючи наявність у відповідача 1 відповідних повноважень на прийняття спірного розпорядження від 26.06.2004 р. № 223 та передачу в оренду відповідачу 2 земельної ділянки суд виходить з такого.

З аналізу ч. 3 ст. 122 ЗК України, у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження, вбачається, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб, а за межами населених пунктів у трьох випадках: для сільськогосподарського використання; для ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Об`єктами, пов`язаними з обслуговуванням жителів територіальної громади району відповідно до Земельного Кодексу України можуть бути школи, заклади культури, лікарні, підприємства торгівлі, тощо, при цьому, коло таких об`єктів є невичерпним.

Таким чином, компетенція районних державних адміністрацій щодо передачі земельних ділянок у користування, які знаходяться за межами населених пунктів не є абсолютною, а поширюється лише на землі державної власності з конкретно визначеним цільовим призначенням.

Беручи до уваги вищенаведене, суд зазначає, що ч. 3 ст. 122 ЗК України, у відповідній редакції, передбачалася можливість розпорядження районними державними адміністраціями землями під забудову, які знаходяться за межами населеного пункту в одному випадку - для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Натомість, зі змісту спірного розпорядження від 26.06.2004 р. № 223 та укладеного на його виконання Договору не вбачається, що земельна ділянка надається в оренду відповідачу 2 для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Доказів того, що спортивний та торговельно-розважальний комплекс, для будівництва якого надавалася в оренду відповідачу 2 земельна ділянка може бути віднесений до об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням територіальної громади району матеріали справи не містять та відповідачами надано не було.

Крім цього, суд звертає увагу, що ч. 3 ст. 122 ЗК України, у відповідній редакції, визначено, для яких потреб, а не за рахунок яких земель районні державні адміністрації можуть передавати в оренду земельні ділянки, розташовані за межами населеного пункту, у зв`язку із чим суд відхиляє доводи відповідача 2 стосовно того, що відповідач 1 може розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення із зміною цільового призначення,.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що відповідачем 1 було передано в користування відповідачу 2 земельну ділянку житлової та громадської забудови, яка знаходиться за межами населеного пункту, а матеріали справи не містять доказів приналежності об`єктів, для будівництва яких надавалася в оренду земельна ділянка до об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням територіальної громади району, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора щодо перевищення відповідачем 1 повноважень при наданні в оренду відповідачу 2 земельної ділянки із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, тобто із зміною цільового призначення останньої.

Однак, надаючи правову оцінку необхідності позбавлення ТОВ «Промбудресурс» права мирного володіння орендованим майном, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Також, у вказаному рішенні зазначено, що відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Суд вважає, що державні органи неминуче вступають у численні договори приватноправової природи із звичайними громадянами у ході виконання своїх функцій.

У випадку укладання правочинів із перевищенням органом влади або місцевого самоврядування своїх повноважень, ЄСПЛ застосовуються наслідки такого виходу за межі повноважень, які в узагальненому виді прийнято називати доктриною ultra vires, тобто сукупністю правил щодо оцінки такого порушення та встановлення його наслідків для усіх учасників правочину.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» вбачається, що Європейський суд наголошує на тому, що доктрина ultra vires застосовується державою з урахуванням принципу пропорційності втручання держави у право приватної особи мирно володіти своїм майном. У зазначеній справі, констатуючи порушення ст. 1 Першого протоколу до вказаної Конвенції, Європейський суд з прав людини обґрунтував його тим, що орган державної влади при укладанні угоди, вважав себе компетентним на її укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод і укладання таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави вважати, що орган державної влади діє в межах компетенції.

У рішенні Європейського суду з права людини від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» зазначено, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним та скасування рішення, згідно якого громадянин отримав майно (в даному випадку земельну ділянку) від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Із матеріалів справи вбачається, що підставою звернення прокурора до суду у даній справі є порушення, допущені Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області, за відсутності посилання прокурора на порушення з боку набувача (орендаря) майна (земельної ділянки) - ТОВ «Промбудресурс» під час передачі йому спірної земельної ділянки.

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119) (п.70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, якщо такі мали місце, а державні органи не можуть вимагати повернення до попереднього стану, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

В цьому аспекті суд акцентує увагу на тому, що за встановлених обставин не може існувати солідарного ризику і солідарної відповідальності учасників правочину за перевищення відчужувачем майна своїх повноважень, оскільки, по-перше, у приватного учасника обороту відсутній обов`язок контролювати законність рішень районної державної адміністрації; по-друге, приватний учасник обороту об`єктивно позбавлений змоги впливати на рішення районної державної адміністрації, незалежно від оцінки дій останньої.

Саме тому, виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 вважається законним та обґрунтованим набуття майна або майнового права за договором, укладеним з органом публічної влади, який при передачі майна перевищив свої повноваження, в разі відсутності порушень з боку набувача.

Пунктом 55- 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна - Тюмень проти України» від 22.02.2008 р. визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (також рішення у справі «Спорронґ та Льоннрот проти Швеції», від 23 вересня 1982 року, Sеrіеz А nо. 52, р. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессоз Компанія Нав`єра та інші проти Бельгії», від 20 листопада 1995 року, Sеrіеz А nо. 332, р. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння його майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольски та Звольська проти Республіки Чехія», N 46129/99, § 69, ЕСНК. 2002-ІХ).

Суд звертає увагу на те, що у вищевказаній справі «Україна-Тюмень проти України» Європейський суд встановив, що «справедливий баланс» не дотримано, адже заявник не знав і не міг знати про те, що майно відчужується за межами повноважень державного органу і не отримав ніякої компенсації за позбавлення його права на таке майно. Суд встановив, що таким чином на заявника було покладено індивідуальний і важкий тягар, чим порушено справедливий баланс, який повинен був бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу з одного боку, і захистом права на мирне володіння майном - з іншого.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позбавлення відповідача 2 права мирного володіння майном є безпідставним покладанням на приватного учасника обороту ризиків і відповідальності за порушення, які допущені органом державної влади.

Таким чином, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, враховуючи наявність імовірних порушень процедури передачі земельної ділянки в оренду з боку органу державної влади, судом враховано, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним договору оренди землі в порушення прав орендаря майна, оскільки вони не допущені внаслідок його винної, протиправної поведінки.

В силу викладеного, вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди землі від 27.07.2004 та зобов`язання ТОВ «Промбудресурс» повернути земельну ділянку є такими, що не підлягають задоволенню.

В частині вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 р. № 223, яке, на думку суду, є незаконним, суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у ряді рішень Верховного суду України (№ 6-2510цс15 від 16.12.2015 та інші) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06. 2018 у справі № 607/12895/17, рішення суб`єкта владних повноважень про розпорядження майном, в разі його реалізації, вичерпує свою дію.

За таких умов, задоволення судом вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження від 26.06.2004 р. № 223, яке вичерпало свою дію внаслідок реалізації, матиме тільки один юридичний наслідок - зменшення обсягу правової визначеності і погіршення стабільності цивільного обороту, адже таке рішення не дозволяє прокурору досягти мети звернення із позовом, однак погіршує правовий стан орендаря майна, у зв`язку із чим суд не вбачає підстав задовольняти позовну вимогу, яка не тягне захисту прав позивача.

Водночас, щодо вимоги прокурора про зобов`язання відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 2,12га, кадастровий номер :10:000:0004 у відання держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказана вимога за своєю природою є похідною від вимог щодо визнання незаконним розпорядження голови Дергачівської РДА №223 від 26.06.2004 та визнання недійсним договору оренди землі від 27.07.2004, в задоволенні яких судом відмовлено.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

Згідно зі ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини зокрема згідно Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23).

Разом з цим, слід зазначити, що відповідачем 2 у відзиві на позовну заяву було заявлено про сплив позовної давності для звернення прокурором до суду із позовом до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс» про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі від 27.07.2004 та зобов`язання повернення майна, у зв`язку із чим суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, позовна давність у даній справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудресурс» не може бути застосована, оскільки судом було встановлено відсутність підстав для задоволення позову керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, керуючись ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на прокурора, оскільки за наслідками розгляду справи у позові відмовлено повністю.

Водночас, щодо строку на складення повного тексту рішення, суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 6 ст. 233 ГПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів.

У судовому засіданні 31.08.2020 проголешено вступну та резолютивну частину рішення, при цьому зазначено, що повний текст рішення буде складено та підписано 09.09.2020. Однак, 09.09.2020 головуючий суддя по справі суддя Новікова Н.А. перебувала на лікарняном, у зв`язку з чим, останнім днем підписання повного тексту рішення є перший робочий день судді, а саме: 18.09.2020.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 4, 13-15, 41-46, 74-80, 86, 129, 207, 233, 237-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст. 256-257 ГПК України з врахуванням п. 4 Прикінцевих Положень ГПК України та п. 17.5 Перехідних Положень ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18.09.2020.

Суддя Н.А. Новікова