Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ
"23" вересня 2020 р. м. Рівне Справа № 918/719/20
без виклику сторін
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У липні 2020 року Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом до Приватного підприємства "ТЕПЛОГАЗБУД", в якому просить, посилаючись на ст.629 ЦК України та ст. 231, 234 ГК України стягнути з відповідача 16 712,07 грн штрафних санкцій за порушення умов договору підряду від 28.09.2018 року.
Ухвалою суду від 22.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відзив на позовну заяву суду не надав.
Заяв і клопотань від сторін не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 вказаної статті).
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, суд установив таке.
Між департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради як замовником та ПП "Теплогазбуд" як підрядником укладено договір підряду від 28.09.2018 року №90/18 на будівництво житлового кварталу по проспекту Незалежності в м.Чернівці (інженерне забезпечення). Газопостачання III черга (коригування) з додатковими договорами до договору (далі - договір) (а.с. 5-19).
Пунктом 1.1. договору визначено, що Підрядник, відповідно до проектно-кошторисної документації та умов договору зобов`язується виконати роботи з будівництва житлового кварталу по проспекту Незалежності в м.Чернівці (інженерне забезпечення). Газопостачання III черга (коригування).
Відповідно до пункту 5.1. договору з урахуванням додаткового договору №4 від 22.12.2018 року, строк виконання робіт Підрядником не пізніше 01 липня 2019 року (включно).
Як зазначає позивач, станом на 15.07.2020 року Підрядником не виконано робіт на загальну суму 87 238,14 грн.
Відповідно до пункту 8.1. Договору, порушення зобов`язань за Договором підряду є підставою для застосування санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або Договором.
У зв`язку із неналежним виконанням ПП "Теплогазбуд" зобов`язань за Договором підряду від 28.09.2018 року №90/18 в період з 02.07.2019 року до 28.12.2020 року позивачем нараховано відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України пеню в розмірі 0,1 відсотка від вартості невиконаних робіт - в сумі 15 702,87 грн., а також за прострочення понад тридцяти днів додатково нараховано штраф у розмірі семи відсотків від вказаної вартості - в розмірі 1009,20 грн. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав заявлених вимог, - суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача не підлягають до задоволення, виходячи з такого.
Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з несвоєчасним виконанням робіт за договором підряду, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України, тощо. За приписами чинного законодавства, яке врегульовує правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, штрафні санкції можуть бути встановлені, зокрема, законом та/або договором.
Як встановлено судом, відповідно до пункту 8.1. Договору, порушення зобов`язань за Договором підряду є підставою для застосування санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або Договором.
В свою чергу позивач просить стягнути з відповідача пеню та штраф на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.
Так, згідно із ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкти або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Аналогічне положення закріплено в ст. 318 Господарського кодексу України, згідно якої за договором підряду на капітальне будівництво одна сторона (підрядник) зобов`язується своїми силами і засобами на замовлення другої сторони (замовника) побудувати і здати замовникові у встановлений строк визначений договором об`єкт відповідно до проектно-кошторисної документації або виконати зумовлені договором будівельні та інші роботи, а замовник зобов`язується передати підряднику затверджену проектно-кошторисну документацію, надати йому будівельний майданчик, прийняти закінчені будівництвом об`єкти і оплатити їх.
Договір підряду відповідно до цієї статті укладається на будівництво, розширення, реконструкцію та перепрофілювання об`єктів; будівництво об`єктів з покладенням повністю або частково на підрядника виконання робіт з проектування, поставки обладнання, пусконалагоджувальних та інших робіт; виконання окремих комплексів будівельних, монтажних, спеціальних, проектно-конструкторських та інших робіт, пов`язаних з будівництвом об`єктів.
Відповідно до ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
Частиною 3 ст. 875 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 846 Цивільного кодексу України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Судом встановлено, що сторонами у договорі визначено строк виконання робіт: до 01.07.2019 року (додатковий договір №4 від 29.05.2019 року) (а.с.09).
Однак, суд не може погодитись з позицією позивача з огляду на наступне:
Приписами ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.
Поряд з цим, у ст. ст. 326, 327 Цивільного кодексу України законодавець чітко розмежовує поняття "право державної власності" та "право комунальної власності".
Так, за змістом ст. 326 Цивільного кодексу України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
А відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Разом з цим, статтею 73 Господарського кодексу України передбачено, що Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.
Відповідно ж до ст. 78 Господарського кодексу України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).
Із системного аналізу змісту ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач, випливає, що штрафні санкції, передбачені вказаною нормою законодавства, застосовуються лише у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Оскільки, з вищевикладеного вбачається, що Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; виконання зобов`язання не фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, а порушення (як це встановлено вище) не пов`язане з виконанням державного контракту - суд приходить до висновку, що застосування до відповідача санкцій, передбачених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України є безпідставним.
Згідно з ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи з аналізу наведеної позивачем позиції по суті спірних відносин, оцінки його доводів; належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, - суд дійшов висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій, а відтак у задоволенні позову Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради до Приватного підприємства "Теплогазбуд"- слід відмовити.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати за позовом залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 73, 76-80, 86, 123, 129, 232, 233, 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 23.09.2020 року.

Суддя Церковна Н.Ф.