ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/3611/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року, м. Одеса, суддя Желєзна С.П., повний текст рішення складено та підписано 22.06.2020 року

у справі № 916/3611/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса

до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Одеса

про стягнення 67 849 грн. 20 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса звернулося до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса про стягнення збитків за договором поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року у сумі 67 849 грн. 20 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, в результаті чого останнім понесено збитки у сумі 67 849 грн. 20 коп.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 у справі №916/3611/19 позов задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса збитки у розмірі 67 849 грн. 20 коп., судовий збір у розмірі 1921 грн 00 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 16 500 грн. 00 коп.

Судове рішення мотивоване наявністю у діях Акціонерного товариства «Українська залізниця» таких елементів складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка, вина, причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою та завданою шкодою, а також наявність шкоди у вигляді понесення додаткових витрат у вигляді сплати штрафних санкцій на користь третьої особи у розмірі 67 849 грн. 20 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Акціонерне товариство «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд апеляційну скаргу задовольнити; рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 у справі №916/3611/19 скасувати, ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що у позивача було достатньо часу для збирання та подання доказів (довідки з банків, податкові звіти) в обґрунтування своїх позовних вимог, проте судом першої інстанції всупереч ст. 80, 164, 194 Господарського процесуального кодексу України, зазначені докази були прийняті до розгляду після закриття підготовчого провадження та покладені в основу оскаржуваного рішення.

Скаржник заперечує про доведеність протиправної поведінки Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Одеса, оскільки відповідачем було подано клопотання про закриття провадження по даній справі, з посиланням на рішення Господарського суду Одеської області від 05.09.2019 по справі №916/1911/19, відповідно до якого позивач вже звертався до суду через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за тим самим договором поставки № ОД/НХ-17-1418НЮ від 07.11.2017 року про стягнення, проте судом першої інстанції вказане клопотання не розглядалось, таким чином, наведене свідчить про порушення судом ч. 2 ст. 210 Господарського процесуального кодексу України.

Також, скаржник зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження настання збитків, з огляду на відсутність факту заподіяння позивачу збитків, розміру зазначених збитків, невиконання зобов`язань та причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

При цьому, апелянт наголошує на відсутності вини у несвоєчасному розрахунку за договором поставки, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал Трейд», оскільки відповідач не може вважатися винним через відсутність коштів на рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», а договір № ТЕА15 від 16.01.2018 року є двостороннім (коли обидві сторони договору наділені правами та обов`язками).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.07.2020 залишено без розгляду клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/3611/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/3611/19; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; роз`яснено учасникам справи про їх право не пізніше 5-ти днів з дня вручення ухвали подати до суду заяви чи клопотання щодо процесуальних питань, зокрема, відводів складу суду тощо; вирішено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/3611/19 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач, згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/3611/19 не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

07.11.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі начальника служби матеріально-технічного забезпечення філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» Сухолітка А.Л. (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» (Постачальник) було укладено договір поставки № ОД/НХ-17-1418НЮ, відповідно до п. 1.1, 1.2 якого постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує товар, в асортименті, кількості та за цінами, зазначених у специфікації (додаток № 1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах, зазначених в договорі. Найменування товару: емаль ПФ-115.

Відповідно до п. 5.1 договору, товар має бути поставлений в обсягах і строки (періоди), які визначені графіком поставки (Додаток № 2 до Договору).

Згідно з п. 5.7, п. 9.5 договору, представник замовника при прийнятті товару зобов`язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, вказаному в рахунку-фактурі і накладній, розписатися за отримання товару та видати представнику постачальника довіреність, що підтверджує право представництва та отримання партії товару. Підтвердженням про одержання товару замовником є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 6.4 договору, загальна сума по договору 776 340 грн. 00 коп. (сімсот сімдесят шість тисяч триста сорок гривень, 00 коп.), у тому числі ПДВ 20 % 129 390 грн. 00 коп. (сто двадцять дев`ять тисяч триста дев`яносто гривень, 00 коп.)

Приписами п. 7.2 договору передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються наступним чином: частина вартості поставленого товару без урахування податку на додану вартість (ПДВ) у її розмірі, а саме 80 % вартості поставленого товару, оплачується протягом 20 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх представниками видаткової накладної. Частина вартості товару, що відповідає розміру ПДВ із операції поставки, а саме, 20 % вартості поставленого товару, оплачується протягом 10 календарних днів з дати отримання замовником в електронному вигляді повідомлення про належну реєстрацію постачальником податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкової накладної/розрахунку коригування в електронному вигляді, але не раніше моменту оплати 80 % вартості поставленого товару.

Відповідно до п. 16.2 договору, термін дії договору з моменту його підписання та до 31.12.2017, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Договір поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року підписано сторонами та скріплено відповідними печатками.

На виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» було поставлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» товар, загальна вартість якого складає 570 240 грн. 00 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи товарно-транспортною накладною № 110 від 27.12.2017 року.

В свою чергу, Акціонерним товариством «Українська залізниця», на виконання зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року було перераховано на рахунок позивача грошові кошти у загальному розмірі 570 240 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 677790 від 01.02.2018 року.

З матеріалів справи також вбачається, що 16.01.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів (постачальник) було укладено договір поставки № ТЕА15, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.1 загальна сума даного договору становить 226 164 грн. 92 коп.

Згідно з п. 3.4 договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року перехід права власності на товар від постачальника до покупця та перехід ризиків випадкового пошкодження товару відбувається в момент поставки. Моментом (датою) поставки товару вважається дата оформлення відповідної видаткової накладної, яка повинна містити всі обов`язкові реквізити первинного документа.

Відповідно до п. 4.2.1 договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, покупець оплачує товар протягом 7 банківських днів з дати отримання товару. Платіжні реквізити постачальника вказані у рахунку-фактурі. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів із банківського рахунку покупця на користь постачальника.

Згідно з п. 5.1 договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, товар вважається прийнятим покупцем від постачальника за кількістю і якістю після підписання уповноваженими представниками сторін відповідної накладної.

Умовами п. 6.5 договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року визначено, що у випадку прострочення платежу, замовник має сплатити штраф у розмірі 30 % від суми заборгованості.

На виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса товар, загальна вартість якого складає 226 164 грн. 92 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 12 від 18.01.2018 та виставленим позивачеві рахунком на оплату № 12 від 18.01.2018 року на суму 226 164 грн. 92 коп.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса, листом № 25-01 від 25.01.2018 року, звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів із проханням відстрочити платіж на 10 банківських днів, у зв`язку з відсутністю фінансування та розрахунків контрагента, а саме, Публічного акціонерного товариства Регіональна філія «Одеська залізниця», м. Одеса Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», м. Київ.

Листом від 27.01.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів було повідомлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса про наявність у останнього обов`язку з оплати вартості поставленого товару згідно договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року у загальному розмірі 226 164,92 грн. Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів було повідомлено позивача про необхідність сплати штрафу згідно умов договору поставки №ТЕА15 від 16.01.2018 року у розмірі 67 849 грн. 20 коп.

В свою чергу, Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів грошові кошти у загальному розмірі 294 014 грн. 40 коп. в рахунок оплати вартості товару згідно умов договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 168 від 14.02.2018 року.

Разом з тим, станом на момент виникнення грошових зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів, згідно договору поставки №ТЕА15 від 16.01.2018 року, на підтвердження відсутності грошових коштів на банківському рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», відкритому у АТ КБ «Приватбанк», було надано суду першої інстанції виписку по банківському рахунку за період з 26.01.2018 року по 01.02.2018 року.

Крім того, згідно з рішенням Господарського суду Одеської області від 05.09.2019 року у справі № 916/1911/19 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ були задоволені частково, шляхом присудження до стягнення на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 290,59 грн.

Підставами для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м.Одеса до суду у межах справи № 916/1911/19 було неналежне виконання Акціонерним товариством «Українська залізниця», м. Київ зобов`язань за договором поставки від 07.11.2017 року в частині оплати вартості поставленого позивачем товару згідно видаткової накладної №110 від 27.12.2017 року.

Так, за результатами вирішення спору у межах справи № 916/1911/19 судом було, зокрема, встановлено, що строк в 20 банківських днів, протягом якого відповідач мав сплатити позивачу вартість отриманого товару закінчився 26.01.2018 (останній день оплати), а, отже, кількість прострочених днів оплати 80 % вартості товару (456 192 грн. 00 коп.), включаючи день оплати, склала 6 днів.

Крім того, суд, враховуючи реєстрацію позивачем податкової накладної 15.01.2018 року, дійшов висновку, що 10-тиденний календарний строк, протягом якого відповідач мав сплатити позивачу 2 0% вартості товару, закінчився 25.01.2018 року, а, отже, відповідачем було прострочено оплату вартості поставленого товару (114 048 грн 00 коп.) на 7 днів.

Головним управлінням ДПС в Одеській області, листом № 9178/П/15-32-51-02-09 від 03.04.2020 року, у відповідь на адвокатський запит представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса було повідомлено, що згідно даних ІТС «Податковий блок», станом на 03.04.2020 року, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса обліковуються рахунки, відкриті у 4 банківських установах (ПАТ «МТБ Банк», АТ КБ «Приватбанк», АТ «УкрСиббанк», АТ «Сбербанк») та 1 рахунок, відкритий у Казначействі України.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса, на підтвердження відсутності грошових коштів на рахунках, відкритих в інших фінансових установах було надано суду першої інстанції виписки по банківському рахунку, відкритому у ПАТ «МТБ Банк», а також лист ПАТ «МТБ Банк» за № 01/918-01/02.3-БТ-К від 04.05.2020 року, з якого вбачається, що на рахунку, відритому позивачем, протягом періоду з 01.01.2018 року по 01.02.2018 року були наявні грошові кошти у розмірі 435,64 грн., рух грошових коштів на рахунку позивача відсутній; з листа № 18/5/56-8 від 13.05.2020 року АТ «Сбербанк», вбачається, що позивачем було відкрито банківські рахунки в АТ «Сбербанк» у травні 2019 року; з листа № 79-20-32/47 від 28.03.2018 року АТ «УкрСиббанк» вбачається, що позивачем було відкрито банківські рахунки в АТ «УкрСиббанк» у березні 2018 року.

Звертаючись до Господарського суду Одеської області із позовними вимогами до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, позивачем було наголошено, що в результаті неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору поставки № ОД/НХ-17-1418НЮ від 07.11.2017 року в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару, Товариству з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса було завдано збитків у вигляді штрафних санкцій, сплачених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів, у зв`язку з неможливістю виконання позивачем грошових зобов`язань перед власним контрагентом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником у апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Предметом спору у даній справі є питання наявності підстав покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню збитків, завданих, як стверджує позивач, внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим останньому завдано збитків у вигляді штрафних санкцій, сплачених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, ст.15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (ст. 614 та 1166 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Тобто, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання.

Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. А відтак, доводячи склад цивільного правопорушення у діях відповідача, відповідач мав довести, що його поведінка була неправомірною та протиправною. Протиправною поведінкою є різновид правової поведінки, що характеризується як соціальне відхилення від норми, зловживання правом та правопорушенням. Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачається, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Як встановлено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду та підтверджується матеріалами справи, 07.11.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» (Постачальник) було укладено договір поставки № ОД/НХ-17-1418НЮ, на виконання якого позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 570 240 грн. 00 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №110 від 27.12.2017 року.

Разом з тим, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки від 07.11.2017 року відповідачем не було своєчасно сплачено вартість поставленого позивачем товару.

Приписами п. 7.2 договору передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються наступним чином: частина вартості поставленого товару без урахування податку на додану вартість (ПДВ) у її розмірі, а саме, 80 % вартості поставленого товару, оплачується протягом 20 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх представниками видаткової накладної. Частина вартості товару, що відповідає розміру ПДВ із операції поставки, а саме, 20 % вартості поставленого товару, оплачується протягом 10 календарних днів з дати отримання замовником в електронному вигляді повідомлення про належну реєстрацію постачальником податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкової накладної/розрахунку коригування в електронному вигляді, але не раніше моменту оплати 80% вартості поставленого товару.

З матеріалів справи вбачається, що Акціонерним товариством «Українська залізниця» на виконання зобов`язань за договором поставки необхідно було до 26.01.2019 року здійснити оплату 80 % вартості поставленого товару у розмірі 456 192 грн. 00 коп. та до 25.01.2019 року - 20% вартості поставленого товару у розмірі 114 048 грн. 00 коп., проте, тільки 01.02.2018 року на рахунок позивача було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 570 240 грн. 00 коп., що підтверджується відповідним платіжним дорученням №677790 та випискою по рахунку позивача з АТ КБ «Приватбанк» за період з 26.01.2018 року по 01.02.2018 року.

Таким чином, протиправна поведінка відповідача, у даному випадку, полягає у порушенні умов договору, зокрема у простроченні оплати останнім вартості поставленого позивачем товару в частині сплати коштів у розмірі 456 192 грн. 00 коп. на 6 днів та в частині сплати коштів у розмірі 114 048 грн. 00 коп. на 7 днів, оскільки виконання грошового зобов`язання за договором поставки у повному обсязі відбулось лише 01.02.2018 року.

В свою чергу, 16.01.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд» було укладено договір поставки № ТЕА15, на виконання положень якого позивачу було поставлено товар, що підтверджується видатковою накладною № 12 від 18.01.2018 року.

Згідно положень пп. 4.1.1 п. 4 договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, покупець оплачує товар протягом 7 банківських днів з дати отримання товару. Платіжні реквізити постачальника вказані у рахунку-фактурі. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів із банківського рахунку покупця на користь постачальника.

Останнім днем сплати поставленого, згідно договору поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, товару було 29.01.2018 року. Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що на момент закінчення строку виконання позивачем грошового зобов`язання за договором поставки № ТЕА15 від 16.01.2018 року, відповідачем вже повинно було виконане власне зобов`язання щодо оплати вартості товару, згідно з договором поставки №ОД/НХ-17-1418НЮ від 07.11.2017 року.

Проте, у зв`язку з неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач був позбавлений можливості виконати власні грошові зобов`язання перед третьою особою, зокрема Товариством з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на рахунку позивача були відсутні необхідні кошти (від`ємний баланс), що підтверджується заключною випискою АТ КБ «Приватбанк» за період з 26.01.2018 року по 01.02.2018 року. При цьому, позивачем додано до матеріалів справи докази щодо наявності рахунків в інших банківських установах, з яких вбачається, що на банківському рахунку позивача, відкритому у ПАТ «МТБ Банк», в період з 01.01.2018 року по 01.02.2018 року залишок грошових коштів складав 435 грн 64 коп., а решта банківських рахунків були відкриті у березні 2018 року (АТ «УКРСИББАНК») та травні 2019 року (АТ «СБЕРБАНК»).

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» було понесено збитки у вигляді додаткових витрат, а саме, штрафних санкцій, сплачених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», у зв`язку з порушенням зобов`язань з боку Акціонерного товариства «Українська залізниця».

При цьому, судова колегія зауважує, що факт понесення позивачем збитків у вигляді сплати штрафних санкцій на користь інших осіб, зокрема, Товариству з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», підтверджується платіжним дорученням № 168 від 14.02.2018 року, згідно якого останнім було перераховано вартість отриманого товару та сплачено штрафні санкції у розмірі 67 849 грн. 20 коп.

Як вже зазначалось колегією суддів, у випадку невиконання договору, за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (ст. 614 та 1166 Цивільного кодексу України). При цьому, матеріалами справи підтверджується, а відповідачем, належними та допустимими доказами не спростовано наявність вини у неналежному виконанні зобов`язання за договором поставки № ОД/НХ-17-1418НЮ в частині своєчасної оплати товару за вказаним договором, який було укладено сторонами без зауважень та заперечень в частині встановлення конкретного строку такої оплати.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку про наявність у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки відповідача (в частині несвоєчасної оплати товару за договором), збитків (сплати штрафних санкцій на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд»), причинно-наслідкового зв`язку (збитки завдані безпосередньо через порушення відповідачем договірних зобов`язань), вини (невиконання зобов`язання у строк, передбачений договором).

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» збитків у розмірі 67 849 грн. 20 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта».

Що стосується доводів скаржника стосовно неправомірного дослідження доказів позивача, які були прийняті до розгляду після закриття підготовчого провадження та покладені в основу оскаржуваного рішення, судова колегія зазначає наступне.

Главою 1 Розділу III Господарського процесуального кодексу України регулюються питання щодо письмових заяв учасників справи. При цьому, в кодексі диференційовано заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань.

Відповідно до ст. 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Статтею 169 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Таким чином, процесуальним законодавством врегульовано питання щодо видів та змісту заяв, що подаються, строків їх подання та порядку розгляду.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач 21.05.2020 року (вх. №12833/20) звертався до місцевого господарського суду із клопотанням про приєднання до матеріалів справи доказів та про поновлення строку для подання цих доказів із обґрунтуванням неможливості їх подання.

Зокрема, позивач зазначав, що у ході підготовчого судового засідання виникли уточнюючі питання, у зв`язку з чим адвокатом було подано адвокатські запити для отримання необхідної інформації до податкової служби, однак остання тривалий час не надавала відповіді на запити, на підтвердження чого, позивачем додано відповідні адвокатські запити з відмітками про отримання, а також квитанцію про відправку адвокатського запиту.

Згідно із ч. 4, 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Таким чином, оскільки позивач неодноразово звертався до місцевого господарського суду із клопотанням про приєднання до матеріалів справи доказів та про поновлення строку для подання цих доказів із обґрунтуванням неможливості їх подання, судова колегія наголошує на відсутності підстав для обов`язкового скасування рішення в цій частині, з огляду на положення ч. 1 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають право суду задовольнити клопотання сторони вже після початку розгляду справи по суті при наявності поважних причин.

Стосовно доводів скаржника щодо порушення господарським судом першої інстанції ч. 2 ст. 210 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, недослідження клопотання про закриття провадження у даній справі, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Так, 02.01.2020 року відповідач звернувся до Господарського суду Одеської області з клопотанням про закриття провадження у справі № 916/3611/19, в обгрунтування якого останній зазначає, що 05.07.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса про стягнення штрафних санкцій, пені та фактично фактично понесених збитків у розмірі 133475 грн. 69 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 002 грн. 14 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. 00 коп.

08.07.2019 року суддею Демешеним О.А. було відкрито провадження у справі №916/1911/19. Предметом спору у судовій справі № 916/1911/19 було неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №ОД/НХ-17-1418НЮ від 07.11.2017 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.09.2019 року у справі №916/1911/19 позов задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» 290 грн. 59 коп. сплати 3% річних та 04 грн. 20 коп. судового збору, в решті позову відмовлено.

Звертаючись з вказаним клопотанням, відповідач вважав, що є підстави для закриття провадження у справі № 916/3611/19, посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта з огляду на наступне.

Відповідач, в обґрунтування поданого клопотання посилається на наявність підстав для закриття провадження у справі № 916/3611/19, у зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Сеуранта", м. Одеса вже зверталось до Господарського суду Одеської області між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Однак, як вбачається зі змісту рішення Господарського суду Одеської області від 05.09.2019 року у справі № 916/1911/19, предметом його спору було стягнення штрафних санкцій, а саме: 1 749 грн. 78 коп. пені, 328 грн. 08 коп. 3% річних, 131 616 грн. 55 коп. штрафу, сплаченого позивачем відповідно до п. 7.2 Договору № 1/0112 від 01.12.2017 року, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сеуранта», м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВП «ПОЛІСАН», тоді як предметом спору у даній справі є питання наявності підстав відшкодуванню збитків, завданих внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-1418/НЮ від 07.11.2017 року в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим останньому завдано збитків у вигляді штрафних санкцій, сплачених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нормал трейд», м. Львів. Зазначене не відповідає вимогам ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, а також виключає будь-які підстави для закриття провадження у справі, оскільки предмет та підстави позовів є різними.

Судовою колегією також відхиляються доводи скаржника про те, що подане клопотання відповідача тривалий час перебувало відкритим та не було вирішено місцевим господарським судом, бо таке процесуальне порушення не є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи господарським судом першої інстанції, і не входить до вичерпного переліку порушень процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення відповідно до ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено порушення відповідачем зобов`язання за договором, факт спричинення збитків, їх розмір та прямий причинний зв`язок між заявленою сумою збитків та діями відповідача, тоді як відповідачем не доведено відсутність його вини, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджуються належними доказами та є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи і висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/3611/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі №916/3611/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/3611/19 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош