СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2020 р. Справа № 905/797/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», м. Добропілля, м. Білицьке вх. № 1602 Д/З на рішення господарського суду Донецької області від 15.06.2020 р. у справі № 905/797/20 (суддя - Левшина Г.В., повний текст складено та підписано 17.06.2020 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Сіал Джет Україна», м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», м. Добропілля, м. Білицьке

про стягнення 67 130,11 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Сіал Джет Україна» (далі - ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна», позивач) звернулося до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (далі - ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», відповідач) 61 931,40 грн. основного боргу за договором поставки № 7145-ДУ-УМТС-Т від 17.10.2018 р., а також 3 % річних в сумі 804,66 грн., інфляційних втрат в сумі 592,16 грн. та пені в сумі 3 801,89 грн.

В обґрунтування позову ТОВ «ВКП «Сіал Джет Україна» посилається на несплату ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» грошових коштів у заявленій до стягнення сумі за поставлений протягом липня-грудня 2019 року у договірних правовідносинах товар.

Рішенням господарського суду Донецької області від 15.06.2020 р. позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто основний борг в сумі 61 931,40 грн., пеню в сумі 3 801,89 грн., 3 % річних в сумі 804,66 грн. й інфляційні втрати в сумі 364,93 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 094,89 грн.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем та матеріалами справи доведений факт поставки відповідачеві товару згідно з видатковими накладними, строк оплати якого є таким, що настав.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач стверджує, що в доданих до позовної заяви видаткових накладних № 214 від 25.01.2019 р. й № 4380 від 14.11.2018 р. не міститься дати поставки, яка має вказуватися представником покупця, натомість для розрахунку суми позову позивач використав дату видаткових накладних, що є виключно одним з реквізитів документу, та не передбачено умовами договору.

Здійснюючи оцінку умов п. 4.7 договору, відповідач вважає, що строк розрахунку за отриману продукцію не пов`язаний з датою видаткової накладної, а пов`язаний з датою, вказаною саме представником постачальника в момент передачі продукції.

Крім того, скаржник посилається на те, що позивачем не доведено передання відповідачеві рахунків на оплату, внаслідок чого він не може виконати своє зобов`язання через прострочення кредитора у розумінні ч. 1 ст. 613 ЦК України.

Позивач не скористався наданим йому ст. 263 ГПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача у визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 р. строк.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2018р. між ТОВ "ВКП "Сіал Джет Україна", як постачальником, та ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", як покупцем, укладений договір №7145-ДУ-УМТС-Т, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання продовольчо-технічного призначення, в асортименті, кількості, в строки, за ціною та якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язання прийняти та оплатити поставлену у його власність продукцію згідно з умовами даного договору (п.п.1.1-1.2 договору).

Згідно з п.4.1 договору, поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по цінах, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до даного договору.

Умови поставки продукції - DDР, згідно з Інкотермс 2010, з урахуванням умов та застережень, які містяться в даному договорі та/або відповідних специфікаціях до нього (п.4.2 договору).

Відповідно до п.4.3 договору, постачальник зобов`язаний надати покупцю наступні документи: рахунок; податкову накладну; видаткову накладну; відповідні товаросупровідні накладні (залізничну/ товарно-транспорту накладну/ експрес-накладну/ декларацію перевізника або інший товаросупровідний документ); сертифікат якості завода-виготовлювача та/або паспорт; технічну документацію, передбачену п.2.4 договору.

Згідно з п.4.7 договору, датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником.

Умовами п. 4.8 договору сторонами погоджено, що зобов`язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки належної якості, комплектності, асортименті, кількості, в строки, з якісними характеристиками, погоджених сторонами у договорі та специфікаціях до нього. Зобов`язання покупця вважаються виконаними з моменту оплати поставленої продукції.

Відповідно до п. 5.4 договору, розрахунки за постачаєму постачальником продукцію здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90-го календарного дня від дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також інших документів, передбачених договором.

Згідно з п. 6.8 договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, на письмову вимогу постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно неоплаченої продукції, проте не більше 5 % від вартості своєчасно не оплаченої продукції.

Пунктом 8.1 договору визначено, що він вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов`язань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2019р. включно.

Сторонами підписано специфікації до договору поставки - від 17.10.2018р., 27.12.2018р., 21.01.2019р., 01.02.2019р., 01.07.2019р., 11.09.2019р., 13.11.2019р., 26.12.2019р., 29.01.2020р., 30.01.2020р., в яких узгоджено найменування продукції, що має бути поставлена позивачем відповідачу, її кількість, якість та вартість, строки поставки. У всіх специфікаціях окремим пунктом зазначено, що розрахунки за продукцію здійснюються в порядку та в строки, передбачені договором.

Позивач стверджує, що на виконання умов договору поставив відповідачеві товар згідно з видатковими накладними: №4380 від 14.11.2018р. на суму 13661,76 грн. з ПДВ; №214 від 25.01.2019р на суму 1062,00 грн. з ПДВ; №215 від 25.01.2019р. на суму 17040,00 грн. з ПДВ; №400 від 13.02.2019р. на суму 2784,00 грн. з ПДВ; №559 від 26.02.2019р. на суму 300,00 грн. з ПДВ; №560 від 26.02.2019р. на суму 288,00 грн. з ПДВ; №577 від 27.02.2019р. на суму 744,00 грн. з ПДВ; №580 від 27.02.2019р. на суму 396,00 грн. з ПДВ; №610 від 28.02.2019р. на суму 342,00 грн. з ПДВ; №2446 від 29.07.2019р. на суму 3030,00 грн. з ПДВ; №2450 від 29.07.2019р. на суму 240,00 грн. з ПДВ; №2452 від 29.07.2019р. на суму 297,60 грн. з ПДВ; №2459 від 29.07.2019р. на суму 20700,00 грн. з ПДВ; №2463 від 29.07.2019р. на суму 9120,00 грн. з ПДВ; №2464 від 29.07.2019р. на суму 7033,80 грн. з ПДВ; №2614 від 08.08.2019р. на суму 4200,00 грн. з ПДВ; №3197 від 24.09.2019р. на суму 16560,00 грн. з ПДВ; №4064 від 05.12.2019р. на суму 750,00 грн. з ПДВ., всього на загальну суму 98 549,16 грн.

Зазначені видаткові накладні містять посилання на договір, на підставі якого заявлено позов у даній справі, що свідчить про постачання позивачем відповідачеві спірного товару саме в площині даних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджується, що товар був поставлений та прийнятий відповідачем згідно з нарядами на отримання ТМЦ без зауважень та заперечень стосовно кількості та якості поставленого товару, про що свідчать підписи представників відповідача на видаткових накладних.

Оскільки при прийманні продукції відповідачем жодних актів про некомплектність продукції та відсутність супровідних документів не складалося, в подальшому відповідач із відповідними претензіями на адресу позивача не звертався і іншого відповідачем не доведено, а тому, це свідчить про передання відповідачеві продукції у повному обсязі.

Як стверджує позивач, відповідач повністю (хоча і з простроченням) розрахувався за продукцію, поставлену протягом листопада 2018 року - лютого 2019 року, на підтвердження чого ним до матеріалів справи надано банківську виписку по рахунку, а поставлена позивачем продукція протягом липня 2019 - березня 2020 року залишилася відповідачем неоплаченою.

13.03.2020 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 113 від 13.03.2020 р., в якій вимагав протягом 7 днів з моменту отримання цього документу погасити заборгованість в сумі 72 239,40 грн., а також підписати й скріпити печаткою акти звірки взаємних розрахунків за період з 01.10.2018 р. по 04.02.2020 р. та за період з 01.10.2018 р. по 13.03.2020 р.

Дана претензія була отримана відповідачем 19.03.2020 р., про що свідчить відмітка про отримання на рекомендованому повідомленні № 872, проте залишена ним без відповіді та без виконання.

Посилаючись на те, що відповідач не оплатив поставлену за видатковими накладними від 29.07.2019 р., від 08.08.2019 р., від 24.09.2019 р., від 05.12.2019 р. продукцію на загальну суму 61 931,40 грн., за якими строк оплати є таким, що настав, позивач 21.04.2020 р. звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши умови п. 5.4 договору, а також беручи до уваги умови спірних специфікацій щодо здійснення покупцем розрахунків згідно з договором, відповідач мав оплатити товар за накладною у строк: №№214, 215 від 25.01.2019р. до 01.05.2020р.; №400 від 13.02.2019р. до 17.05.2020р.; від 26.02.2019р. до 31.05.2019р.; від 27.02.2019р. до 31.05.2019р.; від 28.02.2019р. до 03.6.2019р.; від 29.07.2019р. до 01.11.2019р.; від 08.08.2019р. на до 11.11.2019р.; від 24.09.2019р. до 29.11.2019р.; від 05.12.2019р. до 10.01.2019р.

Оскільки відповідачем не надано доказів відмови від прийняття товару, відмови від договору, повернення позивачу товару, а приймання відповідачем товару підтверджується підписами його уповноважених представників у відповідних накладних, а також враховуючи наявність в матеріалах справи зазначених видаткових накладних, які є первинними документами у розумінні положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», факт отримання відповідачем поставленого позивачем товару вважається доведеним, а відсутність доказів погашення заявленої до стягнення заборгованості у добровільному порядку є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 61 931,40 грн., тому місцевий господарський суд на законних підставах задовольнив позов у цій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи факт прострочення відповідачем оплати поставленого товару, позивач розрахував 3% річних за загальний період з 03.05.2019 р. по 14.04.2020 р., розмір яких склав 804,66 грн. та інфляційні втрати за період з травня 2019 року по березень 2020 року включно в сумі 592,16 грн.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача за на користь позивача 3 % річних в сумі 804,66 грн. та інфляційних втрат в сумі 364,93 грн.

Крім того, позивачем на підставі п. 6.8 договору заявлено до стягнення пеню в сумі 3 801,89 грн. за період з 03.05.2019 р. по 14.04.2020 р.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ст. 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, в тому числі і неустойка, вчинюється у письмовій формі, недодержання якої тягне за собою нікчемність зазначеного правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у ГК України, іншими законами та договором.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань.

За приписами п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок позивача, судова колегія дійшла висновку про те, що він є арифметично вірним, тому суд першої інстанції на законних підставах задовольнив позовні вимоги в цій частині, обґрунтовано стягнувши в примусовому порядку з відповідача на користь позивача пеню в сумі 3 801,89 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що дати видаткових накладних не є фактичними датами поставки продукції та безпідставно покладені позивачем в основу розрахунку позовних вимог відхиляються за недоведеністю, оскільки відповідачем не доведено суду апеляційної інстанції жодними доказами того, що поставка продукції мала місце в інші дати, аніж ті, що зазначені у цих первинних документах.

Так само не містять відомостей щодо інших дат поставки продукції і видаткові накладні, які були з простроченням оплачені відповідачем.

Таким чином, строк оплати отриманого відповідачем товару визначається імперативними приписами ст. 692 Цивільного кодексу України та узгоджується з умовами п. 4.7 договору, відтак твердження відповідача зводяться до довільного тлумачення згаданих приписів чинного законодавства, якими врегульовано правовідносини поставки, а також умов укладеного сторонами договору.

Посилання скаржника на недоведення позивачем виставлення йому рахунків на оплату, що, на думку скаржника, є простроченням кредитора, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки:

- по-перше, рахунок на оплату не є первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;

- по-друге, відсутність таких рахунків не звільняє відповідача від обов`язку розрахуватися за отриману продукцію згідно з ст. 692 ЦК України у визначений договором строк;

- по-третє, як слушно наголосив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, ненадання постачальником рахунків на оплату не є відкладальною умовою відповідно до вимог ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора за приписами ст. 613 ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Донецької області від 15.06.2020 р. у справі № 905/797/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.09.2020 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка