ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2020 Справа № 917/388/20

м.Полтава

за позовною заявою Приватного сільськогосподарського підприємства "Селянська спілка "Криворудська", с.Крива Руда, Семенівський район, Полтавська область, 38262

до 1.Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вул. Уютна, 23, м.Полтава, 36039

2. Семенівської районної державної адміністрації, вул.Незалежності,44, смт. Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200

ІІІ особа ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про визнання незаконними та скасування розпоряджень, наказів, визнання договорів оренди землі недійсними.

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар судового засідання Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: 03.03.2020 Приватне сільськогосподарське підприємство "Селянська спілка "Криворудська" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та Семенівської районної державної адміністрації, в якій просить суд:

1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської РДА №29 від 16.01.2012.

2. Визнати недійсним Договір оренди землі, укладений між Семенівською РДА та ОСОБА_2 від 16.01.2012.

3. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської РДА №30 від 16.01.2012.

4. Визнати недійсним Договір оренди землі, укладений між Семенівською РДА та ОСОБА_2 від 16.01.2012.

5. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської РДА №36 від 16.01.2012.

6. Визнати недійсним Договір оренди землі, укладений між Семенівською РДА та ОСОБА_2 від 16.01.2012.

7. Визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держземагенства у Полтавській області від 14.03.2014 №ПЛ/:00:002/00001485 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду".

8. Визнати недійсним Договір оренди землі, укладений між ГУ Держземагенства у Полтавській області та ОСОБА_1 від 14.03.2014.

9. Визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держземагенства у Полтавській області від 14.03.2014 №ПЛ/:00:002/00001484 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду".

10. Визнати недійсним Договір оренди землі, укладений між ГУ Держземагенства у Полтавській області та ОСОБА_1 від 14.03.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р., виданим на підставі рішення Криворудської сільської ради народних депутатів від 24.03.1997 р., ВАТ «Партизан» було передано в постійне користування 1019,4 га землі для ведення колективного сільського господарства на території Криворудської сільської ради. На землях, які розташовані на території Криворудської сільської ради Семенівського району Полтавської області, та які віднесені до земель, що охоплюються Державним актом на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р., на даний час зареєстровані земельні ділянки, які були передані Семенівською РДА та ГУ Держгеокадастру в Полтавській області в оренду третім особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:

1. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0608 загальною площею 7,0009 га, яка на підставі розпорядження Семенівської РДА № 29 від 16.01.2012 р. та договору оренди землі від 16.01.2012 р. передана в оренду ОСОБА_2 ;

2. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0607 загальною площею 30,0483 га, яка на підставі розпорядження Семенівської РДА № 30 від 16.01.2012 р. та договору оренди землі від 16.01.2012 р. передана в оренду ОСОБА_2 ;

3. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0606 загальною площею 43,5934 га, яка на підставі розпорядження Семенівської РДА № 32 від 16.01.2012 р. та договору оренди землі від 16.01.2012 р. передана в оренду ОСОБА_2 .

4. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0619 загальною площею 4,7 га, яка на підставі наказу ГУ Держземагентства в Полтавській області від 14.03.2014 р. № ПЛ/:00:002/00001485 та договору оренди землі від 14.03.2014 р. передана в оренду ОСОБА_1 ;

5 Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0618 загальною площею 440,0 га, яка на підставі наказу ГУ Держземагентства в Полтавській області від 14.03.2014 р. № ПЛ/:00:002/00001484 та договору оренди землі від 14.03.2014 р. передана в оренду ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що вищевказані розпорядження Семенівської РДА та накази ГУ Держземагентства в Полтавській області, є протиправними та мають бути скасовані, а договори оренди землі, укладені на їх підставі - визнані недійсними.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 06.03.2020 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

13.04.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 13.04.2020 заяву Приватного сільськогосподарського підприємства "Селянська спілка "Криворудська" про продовження процесуального строку для усунення недоліків, визначених ухвалою суду від 06.03.2020, задоволено. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків, визначених ухвалою суду від 06.03.2020 до - 17.04.2020.

22.04.2020 року через канцелярію господарського суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, в тому числі позовна заява з виправленими недоліками.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 27.04.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі на 27.05.2020.

27.05.2020 від позивача надійшло клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору та клопотання про долучення письмових доказів.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 27.05.2020 р. відкладено підготовче засідання на 25.06.2020.

08.07.2020 від Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7225).

Оскільки судове засідання, призначене на 25.06.2020, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 13.07.2020. призначено дату судового засідання на 30.07.2020.

29.07.2020 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 30.07.2020 р. в прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог відмовлено з урахуванням п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", оскільки в заяві позивачем викладено нові (додаткові) вимоги немайнового характеру. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ); ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ). Підготовче засідання відкладено на 07.08.2020 р.

03.08.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивач просив суд:

1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської районної державної адміністрації № 29 від 16.01.2012р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 ».

2. Визнати недійсним Договір оренди землі від 16.01.2012 р., укладений між Семенівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі земель 24.07.2012 р. за № 02389, та припинити ОСОБА_2 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0608.

3. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської районної державної адміністрації № 30 від 16.01.2012р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 ».

4. Визнати недійсним Договір оренди землі від 16.01.2012 р., укладений між Семенівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі земель 24.07.2012 р. за № 0238, та припинити ОСОБА_2 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0607.

5. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської районної державної адміністрації № 32 від 16.01.2012р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 ».

6. Визнати недійсним Договір оренди землі від 16.01.201р., укладений між Семенівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі земель 24.07.2012 р. за № 02392 та припинити ОСОБА_2 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0606.

7. Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Полтавській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» від 14.03.2014р. № ПЛ/:00:002/00001485.

8. Визнати недійсним договір оренди землі від 14.03.2014р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 та припинити ОСОБА_1 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0619, номер запису про інше речове право: 5022371.

9. Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Полтавській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» від 14.03.2014 р. № ПЛ/:00:002/00001484.

10. Визнати недійсним договір оренди землі від 14.03.2014 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 та припинити ОСОБА_1 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0618, номер запису про інше речове право: 5021151.

11. Визнати за Приватним сільськогосподарським підприємством «Селянська спілка «Криворудська» (, місцезнаходження: 38262, Полтавська область, Семенівський район, с. Крива Руда) право постійного користування на земельні ділянки кадастровий номер :00:002:0618, :00:002:0619, :00:002:0606, :00:002:0607, :00:002:0608, розташовані на території Криворудської сільської ради.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 07.08.2020 суд прийняв дану заяву до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 12.08.2020 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду на 09.09.2020

У судовому засіданні 09.09.2020 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив наступні обставини:

Приватне сільськогосподарське підприємство «Селянська спілка «Криворудська» () є правонаступником наступних підприємств: ВАТ «Партизан» (), заснованого рішенням регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 07.08.1996 №02/1465 шляхом перетворення Державного підприємства радгоспу «Партизан» у відкрите акціонерне товариство; Селянської спілки «Криворудська» (), яка відповідно до Статуту, зареєстрованого розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації №71 від 02.03.1999, є правонаступником ВАТ «Партизан».

Факт правонаступництва Селянської спілки «Криворудська» після ВАТ «Партизан» підтверджується п. 1.2 Статуту СС «Криворудська», зареєстрованого розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації №71 від 02.03.1999.

Факт правонаступництва ПСП «СС «Криворудська» після Селянської спілки «Криворудська» витікає з Розпорядження голови Семенівської РДА Полтавської області № 75 від 28 лютого 2000 року, згідно з яким Селянську спілку «Криворудська» перереєстровано в ПСП «Селянська спілка «Криворудська», що випливає з додатку до Статуту ПСП «СС «Криворудська», затвердженого розпорядженням Голови Семенівської РДА Полтавської області від 27 квітня 2000 року та рішенням № 2 від 22 квітня 2000 року.

Тобто ВАТ «Партизан» не було припинено, а було перетворено в ПСП «СС «Криворудська», чим і пояснюється наявність одного й того ж коду ЄДРПОУ в усіх вищеназваних підприємствах.

Відповідно до п. 5 Положення про Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України, затвердженого постановою КМУ № 538 від 14.07.1993 р. «Про Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України» (втратила чинність з 01.01.1996 р. на підставі постанови КМУ №118 від 22.01.1996 р.), державний реєстр складається з інформаційного фонду, до якого входять такі дані: ідентифікаційний код господарюючого суб`єкта, який є єдиним для всього інформаційного простору України, найменування суб`єкта українською, російською та, за бажанням, англійською мовами, юридична адреса, ознака особи, територіальна належність, відомча підпорядкованість, форма власності, форма господарської діяльності, кількість підрозділів (філій), ознака підрозділу (філії, дочірнього підприємства), прізвище керівника, види діяльності, а також дані про державну реєстрацію, інформація про засновників або інвесторів.

Перереєстрація суб`єкта підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому для його реєстрації. Перереєстрація проводиться у разі зміни форми власності, організаційної форми або назви суб`єкта підприємництва (ч. 8 та 9 статті 8 Закону України "Про підприємництво" від 07.02.1991 р. №698-ХІІ).

Таким чином, припинення юридичної особи тягне за собою виключення юридичної особи з державного реєстру України, натомість перереєстрація юридичної особи не має наслідком її припинення, при цьому залишається незмінним її ідентифікаційний код (ЄДРПОУ).

Згідно з п. 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств, установ та організацій України, затвердженого Постановою КМУ від 22.01.1996 року, ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. У разі перетворення юридичної особи за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код.

Наявність одного й того ж самого коду ЄДРПОУ (ЗКПО) - 05423120 - у ВАТ «Партизан», Селянської спілки «Криворудська» та ПСП «СС «Криворудська» підтверджується також листом Головного управління статистики Полтавської області (лист № 033-21/652-19 від 27.11.2019 року).

Отже, ПСП «СС «Криворудська» () є правонаступником селянської спілки «Криворудська» (), яка, в свою чергу, є правонаступником ВАТ «Партизан» ().

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, позивач - ПСП «СС «Криворудська» () є правонаступником селянської спілки «Криворудська» (), яка, в свою чергу, є правонаступником ВАТ «Партизан» (), що було встановлено Вищим адміністративним судом в ухвалі від 31.01.2013 р. по справі № 2а-1670/818/11.

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997р., виданим на підставі рішення Криворудської сільської ради народних депутатів від 24.03.1997р., ВАТ «Партизан» було передано в постійне користування 1019,4 га землі для ведення колективного сільського господарства на території Криворудської сільської ради. Державний акт серії І-ПЛ № 002428 зареєстровано в Книзі № 5 реєстрації державних актів на право постійного користування землею /організації/ на території Криворудської сільської Ради народних депутатів за № 3 відповідно до чинного на той час законодавства, що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру в Полтавській області вих. № 98/115-20 від 04.02.2020..

27.11.2019 з листа ГУ Держгеокадастру в Полтавській області вих. № 27-16-0.35-1023/115-19 позивачу стало відомо, що на землях, які розташовані на території Криворудської сільської ради Семенівського району Полтавської області, та які віднесені до земель, що охоплюються Державним актом на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997р., зареєстровані земельні ділянки, які були передані Семенівською РДА та ГУ Держгеокадастру в Полтавській області в оренду, а саме:

1. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0608 загальною площею 7,0009 га, яка на підставі розпорядження Семенівської РДА № 29 від 16.01.2012р. та договору оренди землі від 16.01.2012 р. передана в оренду ОСОБА_2 ;

2. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0607 загальною площею 30,0483 га, яка на підставі розпорядження Семенівської РДА № 30 від 16.01.2012р. та договору оренди землі від 16.01.2012 р. передана в оренду ОСОБА_2 ;

3.Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0606 загальною площею 43,5934 га, яка на підставі розпорядження Семенівської РДА № 32 від 16.01.2012р. та договору оренди землі від 16.01.2012 р. передана в оренду ОСОБА_2 .

4. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0619 загальною площею 4,7 га, яка на підставі наказу ГУ Держземагентства в Полтавській області від 14.03.2014р. № ПЛ/:00:002/00001485 та договору оренди землі від 14.03.2014р. передана в оренду ОСОБА_1 ;

5. Земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0618 загальною площею 440,0 га, яка на підставі наказу ГУ Держземагентства в Полтавській області від 14.03.2014р. № ПЛ/:00:002/00001484 та договору оренди землі від 14.03.2014 р. передана в оренду ОСОБА_1 .

З листа Криворудської сільської ради від 13.03.2020 р. № 82 вбачається, що за період з 25.03.1997р. по теперішній час до Криворудської сільської ради заяв (клопотань) від ВАТ «Партизан», СС «Криворудська», ПСП «СС «Криворудська» про відмову від права постійного користування земельною ділянкою (повністю або частково), що розташована в межах Державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р., не надходило. За цей же період Криворудською сільською радою рішення про припинення права постійного користування та/або вилучення земельної ділянки (повністю/частково), що розташована в межах Державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997р., не приймалось, так само як і рішення про скасування останнього.

З листа ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 03.02.2020 р. № 29-16-0.3-662/2-20 (зворотній бік а.с. 77) вбачається, що станом на сьогодні від ВАТ «Партизан», СС «Криворудська», ПСП «СС «Криворудська» заяв про відмову від права постійного користування земельною ділянкою (повністю або частково), що розташована в межах Державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997р., не надходило. ГУ Держгеокадастру в Полтавській області не приймалось рішення про припинення права постійного користування або вилучення земельної ділянки (повністю/частково), що розташована в межах Державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р.

З листа Семенівської РДА від 05.02.2020р. № 01-35/207 (зворотний бік а.с. 78) вбачається, що заяв та пакету документів від ВАТ «Партизан», СС «Криворудська», ПСП «СС «Криворудська» про відмову від права користування земельними ділянками, що розташовані за межами населених пунктів на території Криворудської сільської ради відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р., та про припинення такого права до Семенівської РДА не надходило. Рішень про припинення права постійного користування або вилучення земельної ділянки відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р. (повністю або частково) Семенівською РДА не приймалось.

У відзиві ГУ Держгеокадастру в Полтавській області посилається на те, що земельне законодавство не передбачає можливості переходу права постійного користування в порядку правонаступництва. Відсутність згоди землекористувача не впливає на правомірність передання земель в оренду третім особам. Просить застосувати строк позовної давності.

Проаналізувавши обставини справи та надаючи їм правову оцінку, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Конституційний Суд України у рішенні № 5-рп/2005 від 22.09.2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) вказав, що інститут постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Використання терміну «набувають», що означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь», після набрання чинності ст. 92 ЗК України 2001 року, свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року.

Разом з цим, Конституційний Суд України вказав, що положення п.6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України та п.6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, є неконституційними і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, Конституційним Судом визнано, що право власності на землю не може бути втрачене внаслідок невчинення власником певних формальних дій щодо переоформлення цього права за новим законодавством.

Вказане підтвердив і Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 по справі №907/916/17, відзначивши, що чинне законодавство не містить чіткого регулювання питання щодо порядку переоформлення права користування земельними ділянками, тобто приведення його у відповідність до чинної редакції Земельного кодексу України. Відтак, у господарюючих суб`єктів, які користуються земельними ділянками на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, чітко не встановлений законом обов`язок та строк вчинення дій, що пов`язані із переоформленням такого права на право власності або право оренди, до законодавчо визначеної та встановленої нормативно-правовими актами відповідної процедури.

Тож враховуючи, що чинне законодавство не передбачає надання громадянам земельних ділянок на праві постійного користування, а пункт 6 Перехідних положень ЗК України визнано неконституційним, слід стверджувати, що вказане право, яке виникло до 01.01.2002 р., існує і може бути реалізовано в повному обсязі. При цьому, правовий режим земельної ділянки, зміст та обсяг прав на неї мають визначатися законодавством, яке діяло на момент його виникнення.

Відповідно до п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

На відносини права постійного користування земельною ділянкою поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) було відзначено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг: право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені); постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати.

Згідно з приписами ст. 92, ст. 125 ЗК України 2001 року, право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством України.

В пунктах "а", "ж" статті 17 ЗК України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно зі ст. 122 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних актів), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Зі змісту ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних актів) вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних актів) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені ст. 141 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних актів), а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України вбачається, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Таким чином, передача (вилучення) земельних ділянок державної власності за рахунок земель, що знаходяться у постійному користуванні, відбувається виключно шляхом прийняття відповідного рішення власника землі за погодженням з користувачем.

Згідно з ч. 1, 2, 10 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що ані ВАТ «Партизан», ані СС «Криворудська», ані ПСП «СС «Криворудська» ніколи не звертались із заявою до власника земельної ділянки про припинення права користування земельною ділянкою площею 1019,4 га, яке належить відповідно до Державного акту І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р.

Разом з тим, позивач також не надавав будь-кому згоди на вилучення всієї або частини земельної ділянки площею 1019,4 га, що охоплюється державним актом І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997 р., і відповідного рішення про вилучення вказаної земельної ділянки або її частини у встановленому законом порядку не приймалось, що підтверджується матеріалами справи (листи Семенівської РДА від 05.02.2020 р. № 01-35/207, ГУ Держгеокадастру в Полтавській області № 29-16-0.3-662/2-20 від 03.02.2020 р., Криворудської сільської ради Семенівського району Полтавської області від 13.03.2020 р. №82).

Зі змісту п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 року вбачається, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Господарські суди повинні мати на увазі, що відповідно до частини другої статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок здійснюється за згодою землекористувачів у випадках, передбачених законом, на компенсаційних засадах з визначенням повноважень органів, які здійснюють таке вилучення, та обмежень, встановлених статтею 151 ЗК України.

У пункті 2 Роз`яснення президії ВГСУ №02-5/35 від 26.01.2000 (із змінами) «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Оскільки землі за оскаржуваними індивідуальними актами були надані в оренду за умов чинності Державного акту І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997р., а рішень про припинення права постійного користування та/або про вилучення земельної ділянки жодним з уповноважених суб`єктів у встановленому законом порядку не приймалось, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваних наказів ГУ Держземагентства в Полтавській області №ПЛ/:00:002/00001485 від 14.03.2014р. та № ПЛ/:00:002/00001484 від 14.03.2014р., та розпоряджень Семенівської РДА №№ 29, 30, 32 від 16.01.2012 р.

Згідно з вимогами ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 17.12.2019 р. у справі № 917/258/19, у розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

З огляду на незаконність прийняття ГУ Держземагентства в Полтавській області наказів №ПЛ/:00:002/00001485 від 14.03.2014р. та № ПЛ/:00:002/00001484 від 14.03.2014р., а Семенівською РДА - розпоряджень №№ 29, 30, 32 від 16.01.2012 р., суд вважає такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди землі від 16.01.2012 р., 14.03.2014 р., які були укладені на підставі вказаних актів.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, одночасно з визнанням недійсними договорів оренди підлягають припиненню речові права оренди землі третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Право позивача як землекористувача на використання земель ґрунтується на підставі Державного акту на постійне користування землею серії І-ПЛ № 002428 від 25.03.1997р., і становить поняття «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу (див., mutatis mutandis, рішення від 24 червня 2003 року у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom), заява № 44277/98, пункти 32-35).

У рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що одноосібний власник може вважати себе потерпілим від втручання в його особисті права за ст. 1 Першого протоколу в результаті дій, спрямованих проти нього.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивача не було позбавлено належного йому Державного акта на право користування землею, то невизнання факту належності йому спірних земель є фактично "позбавленням" його власності у розумінні статті 1 Першого протоколу та ця дія фактично анулює юридичну підставу, на якій виникло первісне право користування на землю, що становить втручання в зазначене право. У будь-якому випадку, в контексті цієї справи застосовуються ті самі принципи, незалежно від того, чи становило відповідне втручання "позбавлення власності", чи ні. Зокрема, цей захід повинен бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами землекористувача (див., серед багатьох інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom), та справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року).

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини, зі створенням передумов для зменшення заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яка кореспондується зі ст.11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до другого речення частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції держава може втручатися в права суб`єктів власності і позбавити їх майна в розумінні Протоколу, але таке втручання не може суперечити інтересам суспільства і здійснюється лише на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

Концепція "майна", в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном"".

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що право користування земельною ділянкою також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким гарантується статтями 1, 8, 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02.11.04 у справі "Трегубенко проти України" вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Отже, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, майнове право особи, зокрема, право користування земельною ділянкою, може бути припинено у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Стосовно заяви відповідача ГУ Держгеокадастру в Полтавській області про застосування позовної давності, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено ту обставину, що позивачу стало відомо про порушення його права з листа ГУ Держгеокадастру в Полтавській області вих. № 27-16-0.35-1023/115-19 від 27.11.2019 р., тому заява не підлягає задоволенню.

Стосовно інших доводів, суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської районної державної адміністрації № 29 від 16.01.2012 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 ".

3. Визнати недійсним Договір оренди землі від 16.01.2012р., укладений між Семенівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі земель 24.07.2012р. за № 02389, та припинити ОСОБА_2 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0608.

4. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської районної державної адміністрації № 30 від 16.01.2012р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 ".

5. Визнати недійсним Договір оренди землі від 16.01.2012р., укладений між Семенівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі земель 24.07.2012 р. за № 0238, та припинити ОСОБА_2 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0607.

6. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Семенівської районної державної адміністрації №32 від 16.01.2012р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 ".

7. Визнати недійсним Договір оренди землі від 16.01.2012р., укладений між Семенівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , зареєстрований в Державному реєстрі земель 24.07.2012 р. за № 02392 та припинити ОСОБА_2 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0606.

8. Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Полтавській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 14.03.2014 р. № ПЛ/:00:002/00001485.

9. Визнати недійсним договір оренди землі від 14.03.2014 р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 та припинити ОСОБА_1 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0619, номер запису про інше речове право: 5022371.

10. .Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Полтавській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 14.03.2014 р. № ПЛ/:00:002/00001484.

11. Визнати недійсним договір оренди землі від 14.03.2014р., укладений між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 та припинити ОСОБА_1 інше речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0618, номер запису про інше речове право: 5021151.

12. Визнати за Приватним сільськогосподарським підприємством "Селянська спілка "Криворудська" (, місцезнаходження: 38262, Полтавська область, Семенівський район, с. Крива Руда) право постійного користування на земельні ділянки кадастровий номер :00:002:0618, :00:002:0619, :00:002:0606, :00:002:0607, :00:002:0608, що розташовані на території Криворудської сільської ради

13. Стягнути з .Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області ( вул. Уютна, 23, м.Полтава, 36039, ) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Селянська спілка "Криворудська" (с.Крива Руда, Семенівський район, Полтавська область, 38262, ) судовий збір у розмірі 34101,60грн.

14. Стягнути з Семенівської районної державної адміністрації ( вул.Незалежності,44, смт. Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200, ) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Селянська спілка "Криворудська" (с.Крива Руда, Семенівський район, Полтавська область, 38262, ) судовий збір у розмірі 34101,60грн.

Видати накази з набранням цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 23.10.2020

Суддя Кльопов І.Г.