ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2020 р. Справа№ 910/13439/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Козир Т.П.

Коробенка Г.П.

при секретарі судового засідання: Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від стягувача: не з`явився

від боржника: не з`явився

від виконавчої служби: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича, м. Київ

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 (повний текст складено 11.06.2020)

за скаргою Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича, м. Київ

на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича

у справі №910/13439/19 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський", м. Київ

про стягнення 145 988, 84 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги.

У травні 2020 року Фізична особа-підприємець Щотов Ігор Миколайович (далі - ФОП Щотов І.М., стягувач, скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва у справі №910/13439/19 із скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича (далі - орган виконавчої служби), в якій просить:

- визнати неправомірними та скасувати рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича у формі повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" на користь Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича 105 000 грн 00 коп.

Обґрунтовуючи подану скаргу, стягувач зазначає, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Чулієвим Атаджаном Абдуназаровичем винесено повідомлення від 22.05.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку із рішенням правління Національного банку України від 12.07.2016 № 124-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський". Вказане повідомлення, за твердженнями стягувача, суперечить принципу верховенства права, меті й завданням судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13439/19 у задоволенні скарги ФОП Щотова І.М. на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції встановив, що приватний виконавець, приймаючи спірне повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття його до виконання, діяв у межах та у спосіб, визначений Законом України "Про виконавче провадження", тобто із дотриманням положень п. 4 ч. 4 ст. 4 цього Закону, що, в свою чергу, виключає можливість визнання неправомірним та скасування рішення у формі повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу. Отже, за висновком суду першої інстанції, стягувач не довів порушення приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Чулієвим Атаджаном Абдуназаровичем вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ФОП Щотов І.М. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі; визнати неправомірними та скасувати рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича у формі повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" на користь Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича 105 000,00 грн.

В обґрунтування підстав, викладених в апеляційній скарзі, ФОП Щотов І.М. зазначає, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. Зокрема, судом першої інстанції не надано правової оцінки обставинам справи, оскільки відмовляючи у задоволенні скарги на дії (бездіяльність) приватного виконавця, суд фактично позбавляє стягувача можливості виконати рішення суду, яке набрало законної сили, що, в свою чергу, свідчить про позбавлення скаржника права на справедливий судовий розгляд, так як виконання законного рішення, ухваленого судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, місцевий господарський суд, за твердженням скаржника, залишив поза увагою приписи ч. 3 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) стосовно того, що відмова в задоволенні скарги на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця є правомірною за умови не порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав заявника. Водночас, зазначена умова є визначальною для скаржника, оскільки саме порушення його прав на виконання законного судового рішення має місце у даній справі.

Стягувач вважає, що оскаржувана ухвала суперечить нормам Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини з огляду на те, що виконання рішення є завершальною стадією судового процесу та невід`ємною складовою права на справедливий суд, гарантованого державою.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/13439/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А.(доповідач у справі), суддів Коробенка Г.П. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 апеляційну скаргу ФОП Щотова І.М. залишено без руху на підставі ч. 1 ст. 259 ГПК України та надано апелянту строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання даної ухвали, а також роз`яснено, що у випадку не усунення скаржником вказаних в ухвалі недоліків у встановлений судом строк, апеляційну скаргу буде повернуто.

На виконання вимог ухвали суду від 30.06.2020 заявником усунуто недоліки апеляційної скарги та 03.07.2020 подано докази направлення копії апеляційної скарги відповідачу - Публічному акціонерному товариству "Банк Михайлівський" (01001, м. Київ, провулок Рильський, 10-12/3, ідентифікаційний код 38619024) (далі - ПАТ "Банк Михайлівський", банк, боржник).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Щотова І.М. на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13439/19, справу призначено до розгляду на 15.09.2020.

Явка представників сторін.

У судове засідання 15.09.2020 представники стягувача, боржника та органу виконавчої служби не з`явилися.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

За приписами ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989).

Оскільки явка представників стягувача, боржника та органу виконавчої служби в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників стягувача, боржника та органу виконавчої служби.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається із матеріалів справи, ФОП Щотов І.М. (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 145 988,00 грн заборгованості за договором оренди 88/100 частини нежитлових приміщень від 13.10.2015, укладеного між ФОП Щотовим І.М. та ПАТ "Банк Михайлівський", в тому числі: 105 000,00 грн основної заборгованості, 31815,00 грн інфляційних втрат та 9173,84 грн 3 % річних.

Ухвалою від 27.11.2019 суд першої інстанції здійснив заміну первісного відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належним відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/13439/19 у задоволенні позовних вимог ФОП Щотова І.М. до ПАТ "Банк Михайлівський" про стягнення 145 988,00 грн заборгованості за договором оренди 88/100 частини нежитлових приміщень від 13.10.2015 відмовлено повністю.

Зазначене рішення місцевий господарський суд мотивував тим, що кредиторські вимоги позивача в розмірі 105 000,00 грн акцептовані Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та включені до 8 черги задоволення вимог кредиторів. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 апеляційну скаргу ФОП Щотова І.М. задоволено частково; скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі № 910/13439/19 в частині відмови в стягненні 105 000,00грн основної заборгованості; в цій частині постановлено нове рішення; частково задоволено позов ФОП Щотова І.М.; стягнуто з ПАТ "Банк Михайлівський" на користь ФОП Щотова І.М. 105 000,00 грн основної заборгованості; в решті позову відмовлено. Видачу наказу доручено Господарському суду міста Києва.

Обґрунтовуючи часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що заборгованість з орендної плати в розмірі 105 000, 00 грн виникла за червень, липень 2016 року, тобто під час перебування банку в процедурі тимчасової адміністрації, яку було введено з 23.05.2016, та ліквідації, що розпочалася з 12.07.2016, тому зазначені витрати є такими, на які не розповсюджуються обмеження, встановлені положенням п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки вони пов`язані із забезпеченням господарської діяльності саме неплатоспроможного банку. Таким чином, оплата таких витрат здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, а тому звернення позивача до відповідача з заявою про акцептування вимог, відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не вимагається. При цьому, доводи відповідача про те, що вимоги позивача включені до реєстру кредиторів та віднесені до 8-ої черги, а отже задоволення позову у даній справі призведе до позачергового задоволення кредиторських вимог ФОП Щотова І.М., судом апеляційної інстанції спростовані положеннями п. 1 ч. 1 розділу VІІ Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2017 № 3711, відповідно до яких підставами для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонд, в тому числі є рішення суду, яке набрало законної сили. З огляду на вказану норму, у випадку набрання відповідним рішенням законної сили Уповноважена особа Фонду не позбавлена можливості виключити відповідні вимоги з відповідного реєстру.

Водночас апеляційний господарський суд визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки під час тимчасової адміністрації відповідно до п. п. 3, 5 ч. 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не здійснюється нарахування, зокрема, пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

30.04.2020 на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020, з урахуванням ухвали від 28.04.2020, яка набрала законної сили 01.04.2020, судом першої інстанції видано наказ.

22.05.2020 стягувач звернувся із заявою щодо примусового виконання наказу господарського суду від 30.04.2020 у даній справі до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича. За результатами розгляду вказаної заяви приватним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження".

27.05.2020 ФОП Щотов І.М. звернувся до суду першої інстанції з скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича, в задоволенні якої скаржнику відмовлено судом першої інстанції ухвалою від 04.06.2020, яка є предметом апеляційного оскарження у даній справі.

Натомість судом першої інстанції встановлено, що рішенням Правління НБУ від 23.05.2016 №14/БТ ПАТ "Банк Михайлівський" визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 № 812 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" в ПАТ "Банк Михайлівський" було запроваджено тимчасову адміністрацію на один місяць з 23.05.2016 до 22.06.2016, а відповідно до рішення від 13.06.2016 № 991 продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" з 23.06.2016 до 22.07.2016 включно.

Рішенням Правління Національного банку України від 12.07.2016 №124-рш банківську ліцензію ПАТ "Банк Михайлівський" відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Згідно з вказаним рішенням виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень ліквідатора банку", відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації банку з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно.

На підставі п. 2 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 35, ч. 5 ст.44, ч. 3 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 21.06.2018 № 1758 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" строком на два роки з 13.07.2018 до 12.07.2020 включно.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з того, що даний спір у справі виник з приводу виконання судового рішення, яке набрало законної сили, на стадії ліквідації банку (боржника у виконавчому провадженні).

Зокрема предметом спору є застосування положень п. 4 ч. 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Пунктом 4 ч. 4 ст. 4 вказаного Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

При відмові у задоволенні скарги стягувача про визнання неправомірним та скасування рішення приватного виконавця у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа та зобов`язання приватного виконавця відкрити виконавче провадження суд першої інстанції виходив з того, що на момент подання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 до примусового виконання у ПАТ "Банк Михайлівський" здійснювалася процедура ліквідації банку-боржника.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що не встановив підстав для відкриття виконавчого провадження, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", а приватний виконавець, приймаючи спірне повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа, діяв у відповідності до норм чинного законодавства. При цьому суд першої інстанції посилався на аналогічну правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №916/215/17.

Проте колегія суддів апеляційного господарського суду з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, зважаючи на таке.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

За змістом ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 у даній справі про стягнення з банку на користь позивача заборгованості з орендної плати в сумі 105 000,00 грн (по суті спору) було встановлено, що цей борг у банка перед позивачем виник за період з 01.06.2016 по 15.07.2016, тобто під час перебування банку в процедурі тимчасової адміністрації, яку було введено з 23.05.2016, та ліквідації, що розпочалася з 13.07.2016.

Дані обставини слугували підставою для застосування до вказаних правовідносин, учасником яких є неплатоспроможний банк, положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас, обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо витрат, пов`язаних із забезпеченням його господарської діяльності (п. 2 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Аналогічні положення містять також ч. 1 п. 1.15 та ч. 3 п. 1.16 розділу ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2 (далі - Положення).

Так, відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.

Згідно з п. 12.8 Положення оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. До цих витрат належать, зокрема, витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна банку, витрати на охорону майна та приміщень банку.

Аналізуючи наведені положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також Положення в кореспонденції із встановленими у справі обставинами, суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови від 01.04.2020 у даній справі дійшов висновку, що витрати по сплаті орендної плати за період після запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації банку, про стягнення яких заявлено позивачем, є такими, що пов`язані з забезпеченням господарської діяльності саме неплатоспроможного банку, передбачені п. 1 ч. 5 ст. 36 цього Закону обмеження на них не поширюються, оплата вказаних послуг здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, акцептування таких вимог відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та включення їх до реєстру вимог кредиторів не вимагається.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції частково скасував рішення суду першої інстанції у даній справі щодо відмови у задоволенні позову ФОП Щотова І.М. до банку в частині стягнення основної заборгованості з орендної плати в розмірі 105 000,00грн. та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду відзначає, що вказана постанова суду апеляційної інстанції по суті спору про задоволення вимог позивача ухвалена 01.04.2020, тобто під час перебування банку-боржника в процедурі ліквідації. Отже у даній справі у ФОП Щотова І.М. право вимагати примусового виконання судового рішення, яким частково задоволено його позовні вимоги про стягнення основної заборгованості з орендної плати, виникло після прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ"Банк Михайлівський".

Відповідно до ст. ст. 17, 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Єропейського суду з прав людини від 26.07.2012 у справі №38773/05 (Савіцький проти України) зазначено наступне: "суд повторює, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок".

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі "Артіко проти Італії" (Artico v. Italie) від 13.05.1980). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі того демократичному суспільстві право на справедливий суд, а саме: не сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

При цьому в рішенні від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (п. 43; заява № 60750/00) Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право па доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 p., Report of Judgments and Decisijns 1997-11, c. 510, n. 40).

У справі "Войтенко проти України" (заява № 18966/02, рішення від 29.06.2004 p., п. 39) Суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява N 22774/93, параграф 66, ЄСПЛ 1999-V).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні скарги в частині визнання неправомірним та скасування рішення приватного виконавця у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа та зобов`язання виконавця відкрите виконавче провадження за вказаним виконавчим документом, суд першої інстанції у цій конкретній справі не врахував, що судове рішення апеляційного господарського суду, на виконання якого видано наказ, набуло статусу остаточного, в касаційному порядку оскарженню не підлягало.

Крім того, суд першої інстанції не зважив на ту обставину, що ФОП Щотов І.М. звернувся до господарського суду з позовом у цій справі до ПАТ "Банк Михайлівський" у жовтні 2019 року, тобто вже коли було відкликано у банка-боржника банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію цього банку. Відповідно, внаслідок розгляду цього позову в судах різних інстанцій остаточне рішення у даній справі також було ухвалене під час перебування банка-боржника в процедурі ліквідації. При цьому в зазначеному остаточному судовому рішенні вказано, що оплата орендних послуг, які є предметом позову в даній справі, має здійснюватися позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, акцептування таких вимог відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та включення їх до реєстру кредиторів не потребується, а включення їх до реєстру кредиторів і віднесення до 8-ої черги не позбавляє можливості уповноважену особу фонду виключити такі вимоги з відповідного реєстру. Стягувач не повинен нести додатковий тягар із повторного доведення своїх законних вимог відповідно до іншого механізму реалізації прав на захист своїх порушених прав та інтересів.

Виконання судових рішень, будучи заключною стадією судового процесу, має забезпечувати реалізацію захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін, зокрема, особи на користь якої прийняте судове рішення.

Ухилення від виконання судових рішень суперечить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу.

Наявність норми п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу, якщо Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням господарського судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16.04.2018 у справі № 910/11908/16, від 06.11.2019 у справі № 761/14537/15-ц.

З огляду на викладене, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні скарги стягувача. Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що за встановлених обставин наявні підстави для задоволення скарги щодо визнання неправомірним та скасування рішення приватного виконавця у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа, а також зобов`язання приватного виконавця відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до вимог ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Статтею 345 ГПК України передбачено, що про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про наявність правових підстав для відмови у задоволенні скарги ФОП Щотова І.М. на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича є передчасним, зроблений без з`ясування всіх істотних обставин справи, правильного застосування норм права, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення скарги.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладається на приватного виконавця.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 271, 281-284, 343, 345 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича у справі №910/13439/19 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13439/19 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича задовольнити.

3. Визнати неправомірним та скасувати рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича у формі повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання.

4. Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 у справі №910/13439/19 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" на користь Фізичної особи - підприємця Щотова Ігоря Миколайовича 105 000,00грн.

5. Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича в доход Державного бюджету України (р/р UA0026001, Одержувач - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (ЄДРПОУ) - 37993783, назва банку: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030106) 2102,00 грн витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

6. Доручити місцевому господарському суду видати наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

7. Матеріали справи №910/13439/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 21.09.2020.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Т.П. Козир

Г.П. Коробенко