ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
17 вересня 2020 року Справа № 903/125/19
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.
секретар судового засідання Пацьола О.О.
за участю представників сторін:
позивача: представник не з`явився
відповідача: представник не з`явився
державний виконавець: Будь С.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ТОВ "Спектр-Агро" про розподіл судових витрат на правничу допомогу
за апеляційною скаргою ТОВ "Спектр-Агро" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 07.07.2020 р. у справі № 903/125/19 (суддя Костюк С.В., повний текст ухвали складено 09.07.2020 р.)
за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" на дії (бездіяльність) державного виконавця Луцького РВДВС Західного МРУ Міністерства юстиції
за позовом ТОВ "Спектр-Агро"
до ДП "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України"
про стягнення 2 379 287, 54 грн.
ТОВ "Спектр-Агро" звернулось в Господарський суд Волинської області із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця Луцького РВДВС Західного МРУ Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №60484495 щодо примусового виконання наказу від 16 жовтня 2019 року у справі №903/125/19, в якій просить: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Луцького РВДВС Західного МРУ Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №60484495; зобов`язати державного виконавця усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом дотримання строків та порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні.
Ухвалою господарського суду Волинської області від 07 липня 2020 року у справі №903/125/19 в задоволенні скарги ТОВ "Спектр-Агро" було відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ТОВ "Спектр-Агро" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу суду, прийняти нове судове рішення, яким задоволити вимоги скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця.
Водночас, в апеляційній скарзі скаржник повідомив суд про намір звернутись до суду з заявою в порядку ст. 129 ГПК України.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.08.20 р. у справі № 903/125/19 апеляційну скаргу задоволено частково, Ухвалу Господарського суду Волинської області від 07 липня 2020 року у справі №903/125/19 скасовано в частині відмови у визнанні неправомірною бездіяльності державного виконавця Луцького РВДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (м. Львів) у виконавчому провадженні №60484495; визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року у справі №903/125/19-1, котра виразилась у порушенні строків та порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №60484495 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року у справі №903/125/19-1.
Від головного державного виконавця надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Заявник стверджує, що в дійсності скаржник поніс 350 грн. витрат, з урахуванням того факту, що представник жодного разу не був присутнім в судовому засіданні, не брав участь у проведенні виконавчих дій.
В судовому засіданні державний виконавець заперечив вимоги заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу.
Представники сторін не з`явились. В силу вимог ст. 244 ГПК України, апеляційний суд визнав за можливе здійснити розгляд заяви позивача за відсутністю представників сторін.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та клопотання державного виконавця про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що вказана заява позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.
Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з преамбулою закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.
У законі «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (ст.1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19.03.97 у справі «Hornsby v.Greece» ЄСПЛ зазначив, що для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
У відповідності до ст. 123 ГПК, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Таким чином, оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, підлягають розподілу відповідно до вимог процесуального закону.
Згідно з частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
При цьому, частиною третьою ст. 126 ГПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).
Суд звертає увагу на те, що співмірність витрат - це доволі суб`єктивна категорія, яка залежить від кількох чинників, та може тлумачитися судом відповідно до його дискреційних повноважень. Проте дискреція суду в цьому випадку усічена та може бути застосована лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Колегією суддів встановлено, що договором про надання правової допомоги передбачено, що розмір гонорару, який сплачує клієнт за надану правову допомогу, визначається в акті передачі-приймання наданих правових послуг, який є невід`ємною частиною цього Договору і враховує обсяг та складність роботи, тривалість часу, необхідну для її виконання.
Пунктом 5.4 Договору передбачено, що розрахунок за цим Договором здійснюється шляхом перерахування клієнтом грошових коштів на поточний рахунок бюро.
З детального опису робіт (акт виконаних робіт) від 20.08.20 р. вбачається, що загальна кількість витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги становить 24 годин.
Пунктом 2 акту сторони узгодили, що загальна вартість однієї години правової допомоги складає 400 грн., участь в судовому засіданні 1200 грн., що відповідає попередньому визначенню суми судових витрат, про що зазначено у змісті скарги на дії ДВС.
Зокрема, колегія суддів, дослідивши акт надання правничої допомоги звертає увагу на те, що адвокатом завищено час на виконання певної роботи, а саме час, витрачений: - на ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження № 60484495 щодо примусового виконання наказу в автоматизованій системі виконавчого провадження (2год); - підготовку необхідної кількості примірників скарги на дії державного виконавця і апеляційної скарги та надсилання копій учасникам провадження (8 год). Суд вважає, що кількість потрачено часу на виконання зазначеної роботи є неспівмірною з огляду на реальну необхідність часу для здійснення перелічених дій, а тому вважає за можливе зменшити її вдвічі.
Разом з тим, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції було частково задоволено апеляційні вимоги позивача та частково задоволено скаргу на дії державного виконавця, колегія суддів з врахуванням частини 4 статті 129 ГПК України, вважає за необхідне частково задоволити заяву представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, а саме пропорційно розміру задоволених вимог.
За обставин, що склалися, клопотання позивача про відшкодування судових витрат в порядку ст. 129 ГПК України у справі № 903/125/19 задовольняється частково в сумі 4400 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 221, 244 ГПК України, суд
Клопотання ТОВ "Спектр-Агро" про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у справі №903/125/19 задовольнити частково.
В решті клопотання ТОВ "Спектр-Агро" про відшкодування судових витрат на правничу допомогу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/125/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "21" вересня 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.