РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.09.2020Справа № 910/3259/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

За позовом Товариства "Керапласт технолоджі ГмбХ" (Keraplast Technologi GmbH) номер реєстрації: HRB 83170 040470, Німеччина, м. Дюсельдорф, ВогелсангерВег 111 (адреса представника в Україні: 02156, м. Київ, вул. Братиславська, 2, кв. 123)

до 1. ATEM USA, LLC 90040, Каліфорнія, Комерс, Боксфорд Авеню, 5950 (адреса представника в Україні: 03056, пр-т Перемоги, 25, кв. 126)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП" вул.Панельна 1, м.Київ,02002

про визнання недійсними рішення загальних зборів та договору купівлі - продажу

Представники сторін:

Від позивача: Смосюк С.М. - довіреність б/н від 04.09.2019 року;

Від відповідача 1: Коваленко Н.В. - довіреність б/н від 04.03.2020 року;

Від відповідача 2: Коваленко Н.В. - ордер № 1054363 від 09.09.2020 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство "Керапласт технолоджі ГмбХ" (Keraplast Technologi GmbH) 03.03.2020 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ATEM USA, LLC та Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП" про визнання недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ "АТЕМ ГРУП", оформленого протоколом № 29/12/2017 від 29.12.2017 року, та Договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року, укладеного між позивачем та відповідачем 1.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що оскаржуване рішення загальних зборів ТОВ "АТЕМ ГРУП", оформлене протоколом № 29/12/2017 від 29.12.2017 року, про відчуження належної йому частки у статутному капіталі товариства в розмірі 80% та виключення його зі складу учасників відповідача 2, порушує корпоративні права позивача як учасника товариства та власника істотної його частки, оскільки було прийнято без відома, погодження та схвалення з боку Товариства "Керапласт технолоджі ГмбХ", та представником з перевищенням наданих останньому повноважень. Окрім цього, укладений на виконання зазначеного рішення загальних зборів Договір купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року, не відповідає дійсному волевиявленню позивача як учасника ТОВ "АТЕМ ГРУПП" та відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності представника Товариства "Керапласт технолоджі ГмбХ", в зв`язку з чим має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2020 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3259/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.04.2020 року.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням внесених змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", та змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 року № 255 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211", установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня року на усій території України карантин.

Окрім того, відповідно до заяви Голови Ради суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11.03.2020 року на офіційному веб-сайті Ради суддів України, розміщено звернення до громадян щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачаються обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання, та у зв`язку з необхідністю надання позивачу часу для ознайомлення із запереченнями відповідача щодо висновку експертів.

Листом від 16.03.2020 року № 9рс-186/20 Радою суддів України з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, рекомендовано встановити особливий режим роботи судів України на період карантину, зокрема, щодо можливості відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

В зв`язку з викладеним, з метою мінімізації ризиків розповсюдження хвороби судове засідання, призначене на 08.04.2020 року, не відбулося.

Також судом враховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" щодо введення адаптивного карантину, враховуючи постанови Кабінету Міністрів України № 477 від 12.06.2020 року, № 480 від 12.06.2020 року, № 500 від 17 червня 2020 року та постанову Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 року №435 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392", якою передбачено послаблення частини карантинних обмежень, зокрема, починаючи з 11.05.2020 року відновлено діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів, з 22.05.2020 року відновлено роботу громадського транспорту, а з 25.05.2020 року - роботу метрополітенів.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 03.06.2020 року внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 та запроваджено наступний етап послаблення карантинних заходів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 року призначено підготовче засідання на 29.07.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2020 року підготовче засідання відкладено на 09.09.2020 року.

У судове засідання 09.09.2020 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача 1, 2.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 09.09.2020 року від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 09.09.2020 року, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на факт належної перевірки під час проведення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЕМ ГРУП» 29.12.2017 року повноважень представника позивача ОСОБА_2 та відсутність доказів відкликання довіреності на представництво інтересів Товариства "Керапласт технолоджі ГмбХ", а також наголошуючи на подальшому схваленні оспорюваного правочину купівлі - продажу частки в статутному капіталі позивачем, зважаючи на отримання останнім грошових коштів за оспорюваним договором в якості оплати вартості купівлі частки та нездійснення позивачем повернення та/або заперечень щодо такої оплати. Окрім цього, зважаючи на суб`єктний склад оспорюваного договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року, відповідач 1 наголошує на відсутності порушень порядку здійснення розрахунків, встановлених для резидентів України. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З метою повідомлення відповідача 2 про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позов, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду від 13.03.2020 про відкриття провадження у справі № 910/3259/20 та від 01.07.2020 року про призначення судового засідання надсилались на адресу відповідача 2, зазначену в позовній заяві, а саме вул. Панельна 1, м. Київ,02002, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача 2 за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та згідно наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень № 865 та № 681 були отримана останнім 17.03.2020 року та 06.07.2020 року відповідно.

Ухвала суду від 29.07.2020 року про відкладення підготовчого засідання у справі № 910/3259/20 згідно наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 873 відповідачем 2 отримана 06.08.2020 року.

Приймаючи до уваги дату отримання ухвали суду від 13.03.2020 року та з урахуванням строків, встановлених частиною 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, які також визначені судом в ухвалі від 13.03.2020 року, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач 2 мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач 2 не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України, в редакції від 02.04.2020, із змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Разом з тим, 17.07.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України викладено в такій редакції: " 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Пунктом 2 Перехідних положень вказаного Закону встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Отже, процесуальні строки, що були продовжені на час дії карантину, закінчилися 06.08.2020.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача 2 станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до ст. 165 ГПК України після закінчення дії карантинних обмежень та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем 2 не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, зважаючи на прийняття Урядом України рішення про пом`якшення режиму карантину, введеного у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19, суд, на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час проведення судового засідання 09.09.2020 року, до суду не надходило.

В підготовчому судовому засіданні 09.09.2020 року судом здійснено огляд наданого представником відповідачів 1, 2 оригіналу оспорюваного Договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року та встановлено відповідність його копії, наявній в матеріалах справи, наданому оригіналу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/3259/20 та зважаючи на подану представниками сторін згідно ч. 6 ст. 183 ГПК України спільну заяву від 09.09.2020 року перейшов до розгляду справи по суті у той самий день після закриття підготовчого засідання у справі.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті 09.09.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні 09.09.2020 року проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві відповідача 1 на позовну заяву.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи та станом на 09.09.2020 року до суду не надходило.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 09.09.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України до підвідомчості господарським судам України віднесено справи з корпоративних спорів, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Порядок створення та управління товариством, відносини учасників між собою та з товариством, правовий статус учасників та самого господарського товариства, яким є товариство з обмеженою відповідальністю, визначаються й регулюються, зокрема, § 1 глави 8 Цивільного кодексу України, главами 7, 9 Господарського кодексу України, Законом України „Про господарські товариства" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) тощо.

При цьому Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" від 06.02.2018 року, який набрав чинності 17.06.2018 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про господарські товариства" у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, а також внесено зміни, зокрема, до Цивільного кодексу України, а саме назву підрозділу 4 § 1 глави 8 "4. Товариство з обмеженою відповідальністю" та статті 140-151 виключено.

Разом з тим, суд здійснює розгляд спору із застосуванням норм матеріального права, в редакціях, чинних на момент виникнення та існування спірних правовідносин, зокрема, прийняття оспорюваних рішення загальних зборів та укладення договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Згідно частин 1 та 2 статті 83 Цивільного кодексу України юридична особа може створюватися у формі, зокрема, товариства, яким є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників) які мають право участі у цьому товаристві.

Статтею 84 Цивільного кодексу України встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю є підприємницьким товариством.

За статтею 62 Господарського кодексу України підприємство є самостійним господарюючим суб`єктом, юридичною особою, має відокремлене майно, самостійних баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Частиною 5 статтею 63 ГК України визначено, що господарське товариство, як корпоративне підприємство діє, зокрема, діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

За правилами частини 4 статті 87 ЦК України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 83 ГК України господарське товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації.

Як встановлено судом за матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЕМ ГРУП» () (відповідач 2 у справі) було зареєстровано 14.07.2016 року, номер запису 0024570, учасниками товариства - Товариство "Керапласт технолоджі ГмбХ", розмір внеску до статутного капіталу - 8000000,00 грн., ОСОБА_1 , розмір внеску до статутного капіталу 2000000,00 грн., розмір статутного капіталу на дату закінчення його формування - 10000000,00 грн.

Частиною 1 ст. 50 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту.

Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (ч. 1 ст. 144 Цивільного кодексу України).

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЕМ ГРУП» є самостійним господарюючим суб`єктом та діє на підставі Статуту.

Відповідно до ст. 145 Цивільного кодексу України, приписи якої кореспондуються зі ст. 58 Закону України "Про господарські товариства", вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є збори учасників, які складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Згідно ст. 60 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

Статтею 116 Цивільного кодексу України та ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено право учасника господарського товариства брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом.

Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.116 Цивільного кодексу України та п. д) ч.1 ст.10 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 147 Цивільного кодексу України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Судом встановлено за матеріалами справи, що рішенням Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП", оформленим протоколом № 29/12/2017 від 29 грудня 2017 року, за присутності Товариства «Керапласт Технолоджі ГмбХ» (власник частки розміром у 80% статутного капіталу) в особі представника ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 17.08.2017 року, та громадянина України ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 (власник частки розміром у 20% статутного капіталу), за участю запрошеної Компанії ATEM USA, LLC в особі представника ОСОБА_4 , були, зокрема, прийняті рішення про погодження продажу належної Товариству "Керапласт Технолоджі ГмбХ" частки у статутному капіталі ТОВ «Атем Груп» на користь Компанії ATEM USA, LLС, про виключення Товариства "Керапласт Технолоджі ГмбХ" зі складу учасників ТОВ «АТЕМ ГРУП» у зв`язку з продажем належної йому частки в статутному капіталі товариства, а також про включення до складу учасників нового учасника - Компанії ATEM USA, LLC та затвердження Статуту товариства в новій редакції.

Вказаний протокол загальних зборів учасників товариства № 29/12/2017 від 29.12.2017 року містить підписи голови загальних зборів ОСОБА_3 та секретаря загальних зборів ОСОБА_2 .

Факт підписання вказаними особами спірного рішення загальних зборів учасників, оформленого протоколом № 29/12/2017 від 29.12.2017 року, сторонами не оскаржувався, заперечень щодо дійсності підписів гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 на зазначеному документів від сторін до суду не надходило.

Статтею 100 Цивільного кодексу України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Відповідно до ст. 167 ГК України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацією, зокрема, шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав.

Статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що учасники товариства мають право: а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; в) вийти в установленому порядку з товариства; г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов`язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства "АТЕМ ГРУП", оформленого протоколом № 29/12/17 від 29.12.2017 року, та згідно ст. 147 ЦК України Компанією ATEM USA, LLC набуто у власність 80% часток у статутному капіталі ТОВ "АТЕМ ГРУП", які були продані йому Товариством "Керапласт Технолоджі ГмбХ" на підставі Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року (далі - Договір).

Згідно п. 7.1 Договору останній набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

Вказаний правочин підписаний представниками продавця - Товариства "Керапласт Технолоджі ГмбХ" ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 17.08.2017 року, та покупця - Компанії ATEM USA, LLC ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від 11.12.2017 року.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути і майнові права.

Згідно п. 1.1 Договору у відповідності до положень ст. 147 Цивільного кодексу України Товариство "Керапласт Технолоджі ГмбХ" (продавець за договором, позивач у справі) передав у власність Компанії ATEM USA, LLC (покупець за договором, відповідач 1 у справі), а покупець прийняв належні продавцю частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП", а саме 80% статутного капіталу - 8 000 000,00 грн.

Згідно п. 1.2 Договору документами, що підтверджують належність продавцю на праві приватної власності вищезазначеної частки в статутному капіталі ТОВ «АТЕМ ГРУП» є: Статут ТОВ «АТЕМ ГРУП», в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів ТОВ «АТЕМ ГРУП» від 26.12.2017 року; Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, від 26.12.2017 року; Свідоцтво про сплату продавцем частки статутного капіталу ТОВ «АТЕМ ГРУП» в повному обсязі.

Продавець своїм підписом на договорі стверджує та гарантує, що статутний капітал ТОВ«АТЕМ ГРУП» сформований повністю, частки в статутний капітал внесені в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, та у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в п. 2 Договору сторони підтверджують, що покупець здійснив розрахунки за цим Договором в повному обсязі на момент його укладення та перерахував продавцю грошові кошти в розмірі 295 000,00 доларів США, що відповідає номінальній вартості частки.

Право власності на частку в Статутному капіталі ТОВ «АТЕМ ГРУП», що відчужується за цим договором, виникає у покупця з моменту підписання Договору сторонами та внесення відповідних змін до ЄДРПОУ. Підписання сторонами даного договору буде свідчити про те, що передача-приймання відчужуваної частки в Статутному капіталі ТОВ «АТЕМ ГРУП» відбулася і не потребує додаткового підписання сторонами будь-яких актів (п.п.3.1, 3.2 Договору).

Окрім цього, сторонами погоджено в п. 4.2 Договору, що з моменту державної реєстрації змін до установчих документів (нової редакції Статуту) ТОВ «АТЕМ ГРУП», відповідно до пункту 3.1 цього договору, покупець набуває можливість реалізовувати усі права та обов`язки учасника ТОВ «АТЕМ ГРУП», який володіє 80% Статутного капіталу, що передбачені чинним законодавством та статутом ТОВ «АТЕМ ГРУП».

Позивач, як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЕМ ГРУП», звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «АТЕМ ГРУП», що оформлене протоколом № 29/12/2017 від 29.12.2017 року в частині внесення змін у склад товариства та затвердження нової редакції Статуту, як таких, що порушують права позивача як учасника товариства та власника істотної його частки як такі, що були прийнято без відома, погодження та схвалення з боку Товариства "Керапласт технолоджі ГмбХ" та представником останнього з перевищенням наданих йому повноважень.

При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт порушення його прав як учасника товариства шляхом прийняття зазначеного рішення всупереч приписам чинного законодавства, оскільки представник Товариства «Керапласт Технолоджі ГмбХ», діючи від імені товариства на загальних зборах ТОВ «АТЕМ ГРУП», вчинив дії, що суперечать інтересам позивача, перевищивши свої повноваження, надані довірителем, оскільки довіреністю від 17.08.2017 року не був уповноважений на прийняття подібних рішень щодо відчуження майна позивача, натомість згідно пункту 10 вказаної довіреності був зобов`язаний найефективніше та в повному обсязі виконувати всі дії, які є необхідними та доцільними з точки зору інтересів товариства або його економічної діяльності. В той же час, на переконання позивача, продаж корпоративних прав останнього відбувся за номінальною ціною вартості частки, що є абсолютно недоцільним з точки зору інтересів Товариства «Керапласт Технолоджі ГмбХ».

Також в позовній заяві позивач зазначає, що Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року укладено сторонами із чисельними порушеннями норм чинного законодавства, зокрема, особа, що вчиняла правочин від імені позивача не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення продавця як учасника правочину не відповідало його внутрішній волі та сторонами платіжний засіб визначено у доларах США, а не у вигляді національної валюти України, в зв`язку з чим вказаний Договір має бути визнаним недійсним згідно ст. 203, 215 ЦК України в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 98 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Згідно із пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» суди мають враховувати, що для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень органів управління товариства мають лише ті його акціонери (учасники), які були акціонерами (учасниками) на дату прийняття рішення, що оскаржується.

Як зазначено Пленумом Верховного Суду України (пункти 17, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів») та Пленумом Вищого господарського суду України (пункти 2.12., 2.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.16 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» (далі - Постанова № 4), підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

При вирішенні питання про визнання недійсним рішення загальних зборів слід враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів господарського товариства, є підставою для визнання недійсними прийнятих на них рішень.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України "Про господарські товариства", статті 41 та 42 Закону України "Про акціонерні товариства", стаття 15 Закону України "Про кооперацію"); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина шоста статті 42 Закону України "Про акціонерні товариства"); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина п`ята статті 61 Закону України "Про господарські товариства"); відсутність протоколу загальних зборів ТОВ (частина шоста статті 60 Закону України "Про господарські товариства"); відсутність протоколу загальних зборів АТ, підписаного головою і секретарем зборів (стаття 46 Закону України "Про акціонерні товариства").

При вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час скликання та проведення загальних зборів, господарський суд повинен оцінити, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Як зазначалось судом вище та сторонами не заперечувалось, від імені позивача - Товариства "Керапласт Технолоджі ГмбХ" в загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП" 29.12.2017 року приймав участь гр. ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 17.08.2017 року, згідно якої останнього було уповноважено, зокрема, укладати договори, здійснювати правочини, вирішувати всі ділові та майнові питання, коли це є необхідним для Товариства або стосується його господарської діяльності та правочинів метою Довірена особа має право підписувати, виконувати, доповнювати, змінювати, коригувати та анулювати всі угоди, пред`являти вимоги та здійснювати будь-які платежі, брати на себе будь-яку відповідальність щодо підписання чи виконання договорів, так, як це описано вище (п.1); діяти на всіх зборах акціонерів або учасників інших товариств, акціями яких володіє товариство, як генеральний уповноважений товариства та з повним правом голосувати на таких зборах віл імені товариства, а також підписувати установчі документи та всі зміни і доповнення до них (п. 6); для виконання вище названих завдань чи ведення та покрашення господарської діяльності товариства підписувати, складати та виконувати всі необхідні та доцільні акти та інші документи (п. 9).

Приписами ст. 237 ЦК України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до ч.ч 1, 3 якої представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник від імені особи, яку він представляє, здійснює тільки певні юридичні дії внаслідок повноваження. Наявність у представника повноважень є обов`язковою умовою будь - якого представництва.

Відповідно до статті 238 цього ж Кодексу представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 244 ЦК України унормовано, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 245 Цивільного кодексу України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

При цьому у відповідності до статті 246 Цивільного кодексу довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Учасники можуть брати участь у загальних зборах особисто або через представника. Довіреність представника повинна відповідати загальним вимогам, передбаченим цивільним законодавством, зокрема частиною третьою статті 247 ЦК України.

Якщо довіреність учасника на право участі та голосування на загальних зборах оформлена (складена або посвідчена) з порушенням встановлених законодавством вимог, голоси учасника, передані за такою довіреністю, не можуть враховуватися під час визначення кворуму на загальних зборах та результатів голосування.

Так, за наслідком дослідження та оцінки доказів в сукупності судом встановлено, що позивачем - Товариством "Керапласт Технолоджі ГмбХ" в особі управляючого директора Едуарда Грінблата було уповноважено гр. ОСОБА_2 на представлення своїх інтересів в межах наданих довіреністю від 17.08.2017 року, в тому числі, виходячи зі змісту останньої, повноважень щодо належної йому частки у розмірі 80% статутного капіталу ТОВ "АТЕМ ГРУП", зокрема і право розписуватись за позивача; підписувати договори, в тому числі купівлі-продажу; приймати участь у загальних зборах учасників (засновників) ТОВ "АТЕМ ГРУП" з правом голосування на таких зборах, в тому числі з питання змін учасників товариства, затвердження змін, доповнень, нових редакцій установчих документів товариства та з інших питань порядку денного.

Згідно ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Наразі, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано доказів скасування довіреності ОСОБА_2. від 17.08.2017 року на представництво інтересів Товариства "Керапласт Технолоджі ГмбХ".

Окрім того суд зауважує, що станом на 29.12.2017 року, тобто на дату проведення загальних зборів учасників ТОВ «АТЕМ ГРУП», рішення яких оформлені протоколом № 29/12/2017 від 29.12.2017 року, жодної заборони суду щодо проведення загальних зборів учасників товариства також не існувало.

Тобто, за змістом довіреності від 17.08.2017 року Товариство "Керапласт Технолоджі ГмбХ" наділило представника ОСОБА_2 повноваженнями представляти його інтереси з усіх питань, що стосуватимуться діяльності товариства та укладати договори, здійснювати та підписувати всі правочини, а також діяти на всіх зборах учасників товариства з повним правом голосу, не зазначивши жодних обмежень на таке представництво.

Також за результатами аналізу змісту довіреності суд зазначає, що остання фактично зводиться до наділення представницькими повноваженнями ОСОБА_2. в будь-яких правовідносинах з підприємствами, установами, організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, а саме вирішення всіх ділових та майнових питань, що стосуються господарської діяльності товариства та правочинів. Тобто, за висновками суду довіритель наділив представника правом відчуження належного йому майна, правом на власний розсуд визначати розмір та вартість такого майна для його відчуження, правом на власний розсуд визначати потребу довірителя в набутті/відчуженні ним корпоративних прав тощо.

Згідно наявних матеріалів справи будь - які обмеження та/або заборони на укладення представником позивача правочинів відсутні.

Відтак суд доходить висновку, що гр. ОСОБА_2 , взявши участь у загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЕМ ГРУП" від імені Товариства "Керапласт Технолоджі ГмбХ" на підставі довіреності від 29.12.2017 року, діяв без перевищення повноважень, наданих йому вказаною довіреністю.

З огляду на викладене, продаж позивачем 80% часток статутного капіталу ТОВ «АТЕМ ГРУП» здійснювався Товариством "Керапласт Технолоджі ГмбХ" як учасником товариства, який реалізував свої права на відчуження належної йому частки згідно зі статутом та вимогами чинного на час відчуження законодавства, та на якого як на господарюючого суб`єкта, який здійснює самостійно на власний ризик господарську діяльність, покладається повна відповідальність як за визначення довірених осіб товариства, так і за зміст наданих їм повноважень та подальшу реалізацію останніх, позаяк позивач як довіритель мав виходячи із принців обачливості та розсудливості передбачити наслідки дій представників товариства.

При цьому посилання позивача в обґрунтування позовних вимог те, що гр. ОСОБА_2 діючи в якості представника компанії на загальних зборах товариства 29.12.2017 року був зобов`язаний найефективніше та в повному обсязі виконувати всі дії, які є необхідними та доцільними з точки зору інтересів товариства або його економічної діяльності» (пункт 10 Довіреності), судом до уваги не приймаються як такі, що носять загальний характер та мають оцінюватись в розрізі настання негативних наслідків для самого товариства, і за умови ненаведення в позовній заяві жодних конкретних фактів та посилань на відповідні докази, судом розцінюються як безпідставні та бездоказові.

Також судом критично оцінюються викладені в повній заяві твердження позивача про протиправність продажу корпоративних прав позивача - Товариства "Керапласт Технолоджі ГмбХ" в статутному капіталі за номінальною ціною вартості такої частки, яка належала позивачеві, та недоцільність вчинення таких дій з точки зору інтересів останнього, оскільки вказані дії ніяким чином не нівелюють дійсності такого договору та не можуть бути визнані судом як підстава для недійсності останнього в розумінні ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Наразі, доказів на підтвердження наявності підстав для визначення ціни вартості частки в статутному капіталі ТОВ «АТЕМ ГРУП» на момент вчинення купівлі - продажу на порядок вище, ніж визначена в оспорюваному Договорі, позивачем на час розгляду справи суду також не надано.

При цьому за змістом договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року судом встановлено, що на момент його укладення відповідачем 1 вже було здійснено оплату вартості купівлі частки у статутному капіталі, а позивачем, відповідно, таку оплату прийнято без зауважень.

Зокрема, за відсутності доказів здійснення позивачем повернення платежу в сумі 295 000,00 доларів США та/або звернення до відповідача 1 із намірами щодо повернення вказаних коштів, а також заперечень щодо здійсненої Компанією ATEM USA, LLC оплати, прийняттям оплати вартості частки у статутному капіталі позивач фактично здійснив схвалення її відчуження.

Отже, за висновками суду, позивачем як довірителем не лише було схвалено дії повіреної особи, а й не було висловлено заперечення щодо наділення повіреного будь-якими повноваженнями на підставі виданої довіреності, про що свідчить відсутність з дати прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів доказів вчинення будь - яких дій, як власника частки товариства щодо звернення до відповідачів з питань реалізації своїх корпоративних прав.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та статей 2, 4 Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства, надавати оцінку добросовісності інших учасників, права яких в разі задоволення позовних вимог можуть бути порушені (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 та від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16).

Таким чином, встановивши, що позивачем не доведено порушення його корпоративних прав спірним рішенням загальних зборів товариства, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "АТЕМ ГРУП", яке оформлено протоколом загальних зборів учасників товариства № 29/12/2017 від 29.12.2017 року.

Щодо викладених Товариством "Керапласт Технолоджі ГмбХ" в позовній заяві вимог про визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем 1 Договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року з посиланням на те, що особа, що вчиняла правочин, а саме представник продавця ОСОБА_2, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення позивача як учасника правочину не відповідало його внутрішній волі, а також протиправність визначення платіжного засобу не у вигляді національної валюти України, а у доларах США, суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

При цьому суд зауважує, що коло заінтересованих осіб, які мають право заперечувати дійсність договору на підставах, встановлених законом, має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, як наголошувалось судом вище, за приписами ст. 167 Господарського кодексу України, п. 4 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України, п. "д" ч. 1 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено. У разі придбання частки (її частини) учасника самим товариством з обмеженою відповідальністю воно зобов`язане реалізувати її іншим учасникам або третім особам протягом строку, що не перевищує одного року, або зменшити свій статутний капітал відповідно до статті 52 цього Закону. Аналогічні положення визначені ст. 147 Цивільного кодексу України.

Отже, реалізація передбаченого ст. 147 Цивільного кодексу України, ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" права учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства, здійснити відчуження своєї частки (її частини) третім особам, якщо інше не встановлено статутом товариства, пов`язана з укладенням відповідного правочину (купівлі-продажу, міни, дарування, безоплатної передачі тощо). Особа, яка придбала частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, здійснює права і виконує обов`язки учасника товариства з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Проаналізувавши умови Договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для даного Договору умов, у зв`язку з чим зазначає про його укладеність.

При цьому судом з урахуванням вищевикладених висновків зазначається, що представник Товариства «Керапласт Технолоджі ГмбХ» ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності від 17.08.2017 року, якою не був обмежений в прийнятті рішень щодо відчуження майна компанії, зокрема, частки в статутному капіталі ТОВ "АТЕМ ГРУП", позаяк за висновками суду позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність у представника таких повноважень, тобто зазначений Договір був схвалений загальними зборами учасників товариства, і позивачем в тому числі, шляхом прийняття вказаного рішення, оформленого протоколом № 29/12/17 від 29.12.2017 року.

Отже, відповідно судом критично оцінюються посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на факт укладення оспорюваного Договору представником позивача з перевищенням повноважень або відсутністю останніх на вчинення відповідних дій.

Таким чином, оскільки наявні матеріали справи докази не містять достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень позивача про протиправність та незаконність зазначеного договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним зазначеного правочину, в тому числі з підстав перевищення повноважень представника.

Щодо посилання позивача як на одну з підстав для визнання недійсним Договору купівлі продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року в силу приписів статті 203 ЦК України на факт встановлення валюти платежу у Договорі у вигляді долару США як такого, що не відповідає чинному законодавству суд зазначає, що положення ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України передбачають можливість визначення сторонами грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В свою чергу відповідно до ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобов`язання учасників господарських відносин мають бути виражені і підлягати оплаті у гривнях. Грошові зобов`язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, коли суб`єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2018 у справі № 917/1756/16, якою підтримано правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, оскільки зобов`язання із здійснення розрахунків за оспорюваним Договором вчиняються між двома нерезидентами - компанією, що зареєстрована та діє за законодавством США та компанією, що зареєстрована та діє за законодавством Німеччини, зважаючи на відсутність законодавчої заборони встановлення валюти платежу в правочині у вигляді доларів США, відтак умови Договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі від 29.12.2017 року у вказаній частині узгоджуються з чинним законодавством України та йому не суперечать, а отже посилання позивача на вказаний факт як на одну з підстав недійсності Договору судом до уваги не приймаються.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваних рішення загальних зборів та правочину недійсними і настання відповідних юридичних наслідків, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову повністю з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 21.09.2020 року.

Суддя А.М.Селівон