ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3121/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області 64100, Харківська область, м. Первомайський, вул. Соборна, 20, код 02910108 за участю Прокуратури Харківської області 61050, м. Харків, вул.. Богдана Хмельницького, 4,
до першого відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Харківської області 61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, поверх 8-9, код 39792822 , другого відповідача - Фізична особа - підприємець Томко Андрій Іванович АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 , третього відповідача - Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія" 63340, Харківська область, Красноградський район, с. Петрівка, код 30378024
про визнання недійсними договорів, скасування наказу та повернення ділянок
за участю представників :

прокурора - Клейн Л.В. (посвідчення №051089 від 03.09.019)

першого відповідача - не з`явився

другого відповідача - не з`явився

третього відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Харківської області надійшла позовна заява прокурора Первомайської місцевої прокуратури Харківської області до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ФОП Томко Андрія Івановича та СТОВ "Мрія" в якій прокурор просить суд :

1. Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ.

2. Визнати недійсним, укладений 07.05.2015 між Головним управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 32.5292 га. яка розташовані за межами населених пунктів на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 9737848 від 19.05.2015.

3. Визнати недійсним, укладений 01.06.2018 між фізичною особою- підприємцем Томко Андрій Іванович та СТОВ "Мрія", договір суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 32.5292 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 27162439 від 17.07.2018.

4. Зобов`язати фізичну особу-підприємця Томка Андрія Івановича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) повернути, а Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 39792822) прийняти земельну ділянку загальною площею 32,5292 га, що знаходиться за адресою: Кирилівська сільська рада Красноградського району Харківської області, кадастровий номер :04:000:0098 вартістю 95 6894,86 грн. (дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч вісімсот дев`яносто чотири гривні 86 копійок).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2019, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.09.2019 було прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі №922/3121/19, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче провадження по справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.11.2019 були продовжені строки підготовчого провадження у справі до 28.12.2019.

Другий відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 25171 від 21.10.2019), який долучено судом до матеріалів справи.

Третій відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 25174 від 21.10.2019), який долучено судом до матеріалів справи.

Також третім відповідачем подані до суду клопотання вх. № 25169 від 21.10.2019 про закриття провадження у справі та вх. № 25170 від 21.10.2019 про зупинення провадження по справі.

Першим відповідачем надано відзив на позовну заяву (вх. №27391 від 12.11.2019), який долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 25.11.2020 було зупинено провадження у справі 922/3121/19 до перегляду у касаційному порядку Великою палатою Верховного суду справи № 626/1055/17-ц.

14.07.2020 судом встановлено, що 19.02.2020 Великою палатою Верховного суду по справі № 626/1055/17 було розглянуто в касаційному порядку справу та винесено постанову.

Ухвалою суду від 14.07.2020 було поновлено розгляд справи та призначено підготовче засідання на 27.07.2020.

Ухвалою суду від 27.07.2020 було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 12.08.2020.

Протокольною ухвалою, постановленою в судовому засіданні 12.08.2020 було відкладено розгляд справи на 02.09.2020.

Прокурор в судовому засіданні підтримував позовні вимоги.

Представник другого та третього відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував.

Перший відповідач свого представника в судове засідання не направив.

02.09.2020 в судовому засіданні було оголошено перерву до 09.09.2020.

Представник другого та третього відповідачів в судове засідання після перерви не з`явився.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

Також, суд приймає до уваги, що Великою палатою Верховного суду по справі № 626/1055/17 в постанові від 19.02.2020 було зазначено наступне:

Велика палата зазначила, що Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа-підприємець (частина четверта статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Державна реєстрація підприємцем фізичної особи без з`ясування змісту її підприємницької діяльності (встановлення ведення цією особою фермерського господарства) не може підтверджувати перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки, наданої із земель державної або комунальної власності саме для ведення фермерського господарства, до останнього як до фізичної особи-підприємця.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

Якщо на час звернення з позовом для вирішення спору про користування земельною ділянкою, наданою із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстроване ні як юридична особа, ні як фізична особа-підприємець, то стороною такого спору є громадянин, якому надана відповідна ділянка, а спір треба розглядати за правилами цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи №922/3121/19, прокурор звернувся до господарського суду з позовом 23.09.2019, тобто, після реєстрації відповідачем 07.12.2007 статусу фізичної особи - підприємця.

Таким чином, підстави для закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в господарських судах, а тому відмовляє в задоволенні клопотання третього відповідача про закриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 09.09.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, до Головного управління Держземагенства у Харківській області звернувся гр. ОСОБА_1 із заявою про надання в оренду терміном на 49 років земельної ділянки площею 32,5292 га (кадастровий номер :04:000:0098 яка розташована за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області.

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів Головним управлінням Держземагентства у Харківській області видано наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області «Про надання земельної ділянки в оренду» від 30.04.2015 року № 1060-СГ, яким земельну ділянку площею 32,5292 га (кадастровий номер :04:000:0098 яка розташована за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області була надана в оренду гр. ОСОБА_1 в оренду строком на 49 років для ведення фермерського господарства.

Відповідно до наказу Головного управління Деррземагентства у Харківській області від 30.04.2015 року № 1060-СГ «Про надання земельної ділянки в оренду» Головним управлінням: Держземагентства у Харківській області було укладено з громадянином ОСОБА_1 договір оренди землі від 07.05.2015 року строком на 49 років.

Відповідно до умов Договору Орендодавець (Головне управління Держгеокадастру у Харківській області) передав у користування Орендарю ( ОСОБА_1 ) в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства кадастровий номер :04:000:0098 площею 32,5292 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області.

В подальшому між ОСОБА_1 та СТОВ «Мрія» 01.07.2015, укладено договір суборенди цієї земельної ділянки, який 13.07.2015 зареєстровано реєстраційною службою Красноградського районного управління юстиції Харківської області.

07.12.2017 ОСОБА_1 здійснено реєстрацію фізичної - особи підприємця Томко А.І.

11.12.2017 між ОСОБА_1 та СТОВ «Мрія» укладена угода про дострокове розірвання договору суборенди землі, яку 11.12.2017 зареєстровано сектором державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області.

01.06.2018 між ФОН Томко А.І. та СТОВ «Мрія» укладено договір суборенди земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0098 площею 32,5292 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області, який 17.07.2018 зареєстровано державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області та є чинним і на теперішній час.

Вирішуючи позовні вимоги, судом враховується, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції що діяла на момент спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч.4 ст.122 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Порядок надання земельних ділянок із земель державної та комунальної власності в користування врегульований статтею 123 Земельного кодексу України.

При цьому відповідно до вимог ч. 2 статті 134 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не підлягали продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі зокрема передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Згідно положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України про те, що землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 частини першої статті 7 Закону України "Про фермерське господарство").

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону вимог та умов. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен надати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Щодо можливості ведення фермерського господарства без наявності відповідної освіти, сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку землі, слід зазначити, що законодавець не встановлює вимоги щодо отримання конкретної кваліфікації заявником в аграрному навчальному закладі. Тим самим, передбачає, що сам факт навчання в спеціалізованому закладі з підготовки спеціалістів різних направлень сільськогосподарській сфері, включає в себе обов`язкове отримання знань в аграрній сфері.

Даний факт, можна підтвердити оглянувши перелік вивчених дисциплін ОСОБА_1 під час здобуття освіти в Красноградському технікумі механізації сільського господарства ім. Ф.Я. Тимошенка, наведених в додатку до диплому, серед яких: основи землеробства та тваринництва; основи технічної механіки; механізація виробничих процесів в сільському господарстві; електрозабезпечення сільського господарства; електрозабезпечення та автоматизація сільського господарства; економіка сільського господарства.

Посилання Прокурора на Національний класифікатор України «Класифікатор професій» (ДК 003:2010), не є належним обґрунтуванням позовних вимог, з огляду на те, що диплом отриманий ОСОБА_1 у 1982 році, а класифікатор затверджений лише у 2010.

Крім того, класифікатор професій не є нормативним актом, який може трактувати зміст професійних знань та навиків ОСОБА_1 у сільськогосподарській сфері.

Щодо відсутності у ОСОБА_1 спеціальної техніки для обробітку земельної ділянки на стадії надання дозволу на виготовлення проекту відведення та його затвердження.

По-перше, Прокурор посилається на відповідь ГУ Держпродспоживслужби у Харківській області від 11.04.2017 р., 14.08.2019 р. та Територіального сервісного центру 6345 МВС України від 06.04.2017 р. - у вказаних відповідях міститься інформація щодо відсутності зареєстрованої техніки у ОСОБА_1 станом на 2017 та 2019 роки, а не на час подання клопотання ОСОБА_1 про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у 2013 році.

По-друге, Закон України «Про фермерське господарство» взагалі не містить такої вимоги для надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства, як наявність сільськогосподарської техніки, так як фермерське господарство може використовувати у своїй господарській діяльності орендовану техніку.

Крім того, Головне управління Держземагенства України в Харківській області не зобов`язане перевіряти наявність чи відсутність такої техніки, і тим більше даний факт не може впливати на прийняття рішення розпорядником землі.

Також, під час розгляду справи Красноградський районний суд Харківської області №626/1055/17, до матеріалів цієї справи було долучено договір від 15.11.2013 року ОСОБА_1 з ТОВ "Аграрний дім ім. Горького" про оренду техніки, предметом якого є сільськогосподарська техніка необхідна для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, про, що зазначено в рішенні суду від 11.01.2018.

Також, суд не приймає доводи Прокурора, відносно не зазначення відомостей щодо членів сім`ї, з числа яких ОСОБА_1 планував в подальшому створити фермерське господарство, оскільки, набуття можливості стати членом фермерського господарства членами сім`ї та родичами ОСОБА_1 , є правом (на підставі поданих заяв), а не обов`язком, а тим більше незрозумілим є з`ясування наявності цих родичів під час подання клопотання про отримання дозволу на розроблення землевпорядної документації.

В обґрунтуваннях поданої заяви на отримання землі, ОСОБА_1 зазначив, що збирається займатися власними силами, при потребі із залученням праці тимчасових працівників.

Тобто, Прокурор наполягає на тому, що відсутність у громадянина, який бажає отримати в користування земельні ділянки для ведення фермерського господарства, членів сім`ї та родичів мало б стати підставою для відмови у видачі відповідних наказів.

При цьому, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління від 30.04.2015 року № 1060-СГ прийнятий у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства, а саме відповідно до унормувань Земельного кодексу України, Закону України «Про фермерське господарство» у межах наданої компетенції та спосіб, встановлений законом.

На думку суду, були відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 при винесенні першим відповідачем наказу "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ, оскільки на момент прийняття не встановлено будь-які порушення чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Статтею 8 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації.

ОСОБА_1 набув право на спірну земельну ділянку у травні 2015 року, зокрема договір оренди землі, яка передавалася для ведення фермерського господарства, укладено 19 травня 2015 року, при цьому передбачено право орендаря передавати земельну ділянку в суборенду.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне. волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

До компетенції Головного управління (станом на час підписання договорів оренди землі від 07.05.2015 року) належала передача відповідно до закону земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області відповідно до вимог статті 122 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держземагентства у Харківській області , затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 №449 (зі змінами).

Таким чином, Головним управлінням у межах наданої йому компетенції та у відповідності до вимог чинного законодавства за згодою сторін та відповідно до наказу від 30.04.2015 року № 1060-СГ, земельну ділянку площею 32,5292 га (кадастровий номер :04:000:0098 яка розташована за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області було правомірно укладено договір оренди між головним управлінням та гр. ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог п. 41 Договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди.

Таким чином спірний договір оренди землі набрав чинності у зв`язку із підписанням сторонами та здійсненням державної реєстрації права оренди землі.

З урахуванням вищевикладеного, спірний договір оренди землі укладений компетентним органом з урахуванням наданих йому законодавством повноважень у спосіб та з дотриманням вимог, передбачених діючим законодавством.

Прокурор не наводить підстав для визнання недійсними договорів оренди і суборенди земельної ділянки, як недійсних правочинів, а посилається на порушення порядку прийняття управлінням Держземагенства наказу про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду ОСОБА_1 але як було зазначено вище, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що в спірних правовідносинах було дотримано передбачений чинним законодавством порядок отримання громадянами земельних ділянок в оренду, та наказ Головного управління від 30.04.2015 року № 1060-СГ прийнятий у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до вищевказаної норми,- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У своєму позові Прокурор не посилається на жодну із визначених законом підстав, у відповідності до якої договір оренди землі укладений між Головним управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 , та договір суборенди землі укладений між ФОП Томко А.І. та СТОВ «Мрія» можуть бути визнані недійсними.

Пунктом 7 Постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що правочин можу бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням недійсності, передбачених законом.

Будь - яких доказів щодо використання землі не за призначенням чи з порушеннями технологічних процесів Прокурором не надано. Спірні договори оренди та суборенди землі включають всі істотні умови передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», належним чином зареєстровані.

Окрім цього, згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції.

Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Європейський суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

Євпропейський суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносно прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Зважаючи на дотримання вимог цивільного, земельного законодавства, Закону України «Про оренду землі» передбачені законодавством підстави для визнання недійсними договорів оренди землі від 07.05.2015 року та суборенди від 01.06.2018 відсутні, у зв`язку з чим, суд відмовляє Прокурору в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги Прокурора про повернення спірної земельної ділянки, суд відмовляє в її задоволенні, як такої, що є похідною від вимог про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Таким чином, суд вважає, що порушень вимог чинного земельного законодавства України з боку ГУ Держземагентства у Харківській області при видачі спірного наказу та наданні у строкове користування другому відповідачу земельної ділянки на правах оренди, які б давали суду підстави для задоволення позовних вимог, не доведено. Посилання Прокурора на те, що ОСОБА_1 незаконно набув право користування земельною ділянкою та не мав наміру займатися фермерським господарством не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються наданими суду доказами.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, 185, ст. ст. 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області відмовити повністю.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

УЧАСНИКИ СПРАВИ

Прокурор, яким подано позов - Керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області (64100, Харківська область, м. Первомайський, вул. Соборна, 20, код 02910108).

Прокурор, який забезпечував представництво - Прокуратура Харківської області (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4).

Перший відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Харківської області (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, поверх 8-9, код 39792822)

Другий відповідач - Фізична особа - підприємець Томко Андрій Іванович ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

Третій відповідач - Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія" (63340, Харківська область, Красноградський район, с. Петрівка, код 30378024).

Повне рішення складено "17" вересня 2020 р.

Суддя С.А. Прохоров