РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.09.2020Справа № 910/9213/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (36022, м. Полтава, вул. Ст. Поділ, 5, )

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, )

про стягнення 20 573 142,49 грн

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Бакланов Д.В., Левченко О.В.

Від відповідача: Кисіль Т.В.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 20 573 142,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 по справі № 917/494/15 визнано таким, що не підлягає виконанню наказ у справі № 917/497/15 в частині стягнення 20 573 142,49 грн. Оскільки на момент визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, стягнення за ним уже відбулося, позивач просить стягнути з відповідача 20 573 142,49 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.

20.08.2019 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що оскільки між сторонами було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 294-ПР від 18.02.2014, а кошти, які просить стягнути позивач, отримані відповідачем на виконання рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 917/494/15, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до ст. 1212 ЦК України. Крім того, відповідач не погоджується із існуванням порушеного права позивача, яке підлягає захисту, та наявності підстав для здійснення судового захисту шляхом стягнення з відповідача 20 573 142,49 грн. в порядку ст. 1212 ЦК України, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду позивач не використав процесуальну можливість повернення стягнутих коштів, передбачену ст. 328 ГПК України.

29.08.2019 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив, у якій він зазначає, що стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 20 573 142,49 грн. повністю підпадає під дію ст. 1212 ЦК України. Крім того, позивач зазначив, що не має жодних правових підстав для звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення по справі № 917/494/15.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.09.2019 (суддя Турчин С.О.) провадження у справі № 910/9213/19 за позовом АТ "Полтаваобленерго" до АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення 20 573 142, 49 грн закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 (колегія суддів у складі: Кравчук Г.А., Куксов В.В., Козир Т.П.) ухвалу господарського суду скасовано, справу передано до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 14.05.2020 постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 у справі № 910/9213/19 залишено без змін, а касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

11.06.2020 супровідним листом Верховного Суду № 23.2-16/910/9213/19/302/2020 від 26.05.2020 матеріали справи № 910/9213/19 повернуто до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 11.06.2020, справу №910/9213/19 передано для розгляду судді Андреїшиній І.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2019 прийнято дану справу №910/9213/19 до свого провадження та призначено підготовче засідання у справі на 15.07.2020.

У судовому засіданні 15.07.2020 оголошено перерву до 05.08.2020.

Через відділ діловодства суду 17.07.2020 від відповідача та 29.07.2020 від позивача надійшли письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 05.08.2020 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 02.09.2020.

У судовому засіданні 02.09.2020 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Полтавської області перебувала справа № 917/494/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення грошових коштів у розмірі 275 669 433,89 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 01.03.2016 у справі № 917/494/15 позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 108 615 673,09 грн боргу, 47 496 681,47 грн пені, 10 817 412,23 грн 3% річних, 135 849 244,17 грн інфляційних нарахувань, 73080,00 грн судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 рішення господарського суду Полтавської області від 01 березня 2016 року у справі № 917/494/15 змінено в частині суми стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, викладено його в наступній редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область, 36022; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ ,01001; ) 2 878 600,30 грн пені, 5 141 781,63 грн 3% річних, 63 044 378,40 грн інфляційних нарахувань.

Підставою для даного стягнення був факт невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 18.04.2014.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25.08.2016 по даній справі було розстрочено виконання рішення суду у сумі 179 753 513, 30 грн на 30 місяців рівними частинами.

На виконання даного рішення Господарським судом Полтавської області видано наказ.

05.03.2019 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу № 917/494/15 від 11.07.2016, оскільки від стягувача надійшла заява, відповідно до якої рішення суду боржником виконано у повному обсязі.

У грудні 2018 АТ "Полтаваобленерго" звернулось до Господарського суду Полтавської області із заявою про визнання наказу господарського суду Полтавської області по справі № 917/494/15 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 24 572 220,67 грн: 1716642,72 грн пені, 2 384 435,60 грн 3% річних та 20 471 142,35 грн інфляційних нарахувань.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16.01.2019 відмовлено Публічному акціонерному товариству "Полтаваобленерго" в задоволенні заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 ухвалу Господарського суду Полтавської області від 16.01.2019 у справі №917/494/15 скасовано в частині відмови у задоволені заяви Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про визнання наказу Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 20573142,49 грн, з яких пені - 1616696,25 грн, 3% річних - 2147261,16 грн та інфляційної індексації - 16809185,08 грн, у зв`язку з чим викладено резолютивну частину ухвали в наступній редакції: « 1. Заяву Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м. Полтава про визнання наказу Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 24572220,67 грн, у тому числі: 1716642,72 грн пені, 2384435,60 грн - 3% річних та 20471142,35 грн інфляційної індексації - задовольнити частково. 2. Наказ Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15 визнати таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 20573142,49 грн, з яких пені - 1616696,25 грн, 3% річних - 2147261,16 грн та інфляційної індексації - 16809185,08 грн».

Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулося до Господарського суду Полтавської області із заявою про поворот виконання рішення по справі № 917/494/15 в якому просив здійснити поворот виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 01.03.2016р. у справі N 917/494/15 шляхом повернення АТ НАК «Нафтогаз України» грошових коштів у сумі 20 573142,49грн., з яких: пені 1 616 696, 25грн, 3% річних 2 147 261,16 грн та інфляційної індексації 16 809 185, 08 грн. на користь АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО».

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.05.2020 відмовлено Акціонерному товариству "Полтаваобленерго" в задоволенні заяви про поворот виконання рішення по справі № 917/494/15.

Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 20 573 142,49 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 (суддя Турчин С.О.) провадження у справі № 910/9213/19 за позовом АТ "Полтаваобленерго" до АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення 20 573 142, 49 грн закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 (колегія суддів у складі: Кравчук Г.А., Куксов В.В., Козир Т.П.) ухвалу господарського суду скасовано, справу передано до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 14.05.2020 постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 у справі № 910/9213/19 залишено без змін, а касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Враховуючи те, що наказ Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі № 917/494/15 в частині стягнення 20 573 142, 49 грн. Східним апеляційним господарським судом визнано таким, що не підлягає виконанню, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути вказані кошти з відповідача в судовому порядку на підставі статті 1212 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, врахувавши позицію Верховного Суду, викладену у Постанові у даній справі від 14.05.2020, якою справу №910/9213/19 було направлено для продовження розгляду, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Судом встановлено, що на час подання до Господарського суду міста Києва позову Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення коштів факт визнання наказу по справі № 917/494/15 таким, що не підлягає виконанню, вже встановлений судовим рішенням, і в цій частині воно має преюдиційне значення.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, обставини, встановлені у справі № 917/494/15, мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

До того ж, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів Верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України").

У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Христов проти України", "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти Росії").

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Листом від 28.05.2019 позивач у відповідності до вимог ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України звернувся листом до відповідача з вимогою про сплату коштів у сумі 20 573 142, 49 грн. Копія даного листа міститься в матеріалах справи.

Проте, всупереч положенням статті 530 Цивільного кодексу України відповідач у семиденний строк від дня пред`явлення (отримання) даної вимоги, не перерахував 20 573 142, 49 грн на рахунок позивача.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1)набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2)відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Таким чином, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" повинно повернути Акціонерному товариству "Полтаваобленерго" кошти у розмірі 20 573 142, 49 грн, що відповідає положенням ст. 1212 ЦК України.

Посилання відповідача на те, що кошти, які просить стягнути позивач, отримані відповідачем на виконання рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 917/494/15, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до ст. 1212 ЦК України, судом визнаються помилковими, оскільки саме дана стаття регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст. 193 ГК України).

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на всі встановлені судом вищенаведені обставини, позовна вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 20 573 142,49 грн є законною та обґрунтованою, тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає за необхідне покласти на відповідача, з неправильних дій якого виник даний спір, судовий збір в розмірі 308 597, 14 грн.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) на користь Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (36022, м. Полтава, вул. Ст. Поділ, 5, ) 20 573 142 (двадцять мільйонів п`ятсот сімдесят три тисячі сто сорок дві) грн 49 коп. та судовий збір в розмірі 308 597 (триста вісім тисяч п`ятсот дев`яносто сім) грн 14 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення 08.09.2020

Суддя І.О. Андреїшина