ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м.Чернівці

16 вересня 2020 року Справа № 926/964/20

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Гушилик С.М. при помічниці судді, який виконує обов`язки секретаря судового засідання Попової К.Г. розглянувши справу №926/964/20

За позовом Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1 Д)

До відповідача Фізичної особи Тутберідзе Іллі Костянтиновича ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Про стягнення заборгованості за кредитним договором №08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року в розмірі 297099,00 доларів США, що еквівалентно становить 7297048,54 грн.

За участю представників:

Від позивача - Бацей Т.М. - представник (дов. №18 - К - О від 17.01.19р.)

Від відповідача - не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Фізичної особи Тутберідзе Іллі Костянтиновича про стягнення заборгованості за кредитним договором №08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року в розмірі 297099,00 доларів США, що еквівалентно становить 7297048,54 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 29.10.2007 року між АТ КБ "Приватбанк" та фізичною особою-підприємцем Тутберідзе І.К. було укладено кредитний договір №08.03.02.01.3618 (далі - договір), відповідно до умов якого банк надав підприємцеві кредит у сумі 297099,00 доларів США, а останній взяв на себе зобов`язання погашати суму кредиту, сплачувати відсотки за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору, проте ФОП Тутберідзе І.К. умови договору не виконав, кредитні кошти у передбачений термін не повернув, відсотки за користування не сплатив несвоєчасно, що стало підставою для звернення до суду про стягнення з нього заборгованості в сумі 297099,00 доларів США.

05.05.2020 року відділом документального забезпечення та аналітичної роботи суду зареєстровано матеріали позовної заяви за вх.№964.

Витягом з протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.05.2020 року позовну заяву передано судді Гушилик С.М. та присвоєно номер справи №926/964/20.

Ухвалою суду від 06.05.2020 року Господарський суд Чернівецької області звернувся із запитом до Мошанецької сільської ради щодо доступу до персональних даних фізичної особи - Тутберідзе Іллі Костянтиновича та зобов`язав Мошанецьку сільську раду надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - Тутберідзе Іллі Костянтиновича .

20.05.2020 року судом отримано лист від Мошанецької сільської ради (вх.№1483) згідно якого Тутберідзе Ілля Костянтинович ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в АДРЕСА_2 . Також в даному листі зазначено, що останній не проживає за місцем реєстрації.

Ухвалою суду від 21.05.2020 року позовну заяву Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" прийнято та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10.06.2020 року.

10.06.2020 року від уповноваженого представника позивача на електронну пошту суду надійшло клопотання (вх.№1210) про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю останнього в іншому процесі.

Ухвалою суду від 10.06.2020 року відкладено підготовче засідання на 30.06.2020 року, а також здійснено повідомлення відповідача про розгляд даної справи - шляхом офіційного оприлюднення оголошення у справі на офіційному веб-сайті судової влади України.

У зв`язку з карантинними обмеженнями, які діяли в Україні та з метою належного повідомлення учасників справи про розгляд справи суд ухвалою від 30.06.2020 року підготовче засідання відклав на 03.08.2020 року.

18.06.2020 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" №731-ІХ (далі - Закон № 731-ІХ), яким процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540 - ІХ від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Враховуючи той факт, що на дату призначеного судового засідання 03.08.2020 року, строк на вчинення відповідних процесуальних дій у відповідності до Закону № 731-ІХ не сплив, з урахуванням вказаного Закону, суд ухвалою суду від 03.08.2020 року відклав судове засідання на 17.08.2020 року.

У судовому засіданні, яке відбулося 17.08.2020 року представник позивача в усній формі просив перенести судове засіданні та надати йому час подати додаткові докази які він не встиг вчасно зібрати у зв`язку з карантинними обмеженнями.

Суд ухвалою від 17.08.2020 року відклав підготовче засідання у справі на 03.09.2020 року.

03.09.2020 року представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№2551), зокрема позивачем подано виписки по рахунку відповідача за період з 29.10.2007 року по 17.08.2020 року.

Ухвалою суду від 03.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2020 року.

Представник відповідача у судове засідання 16.09.2020 року (в черговий раз) не з`явився, причини не з`явлення суду не повідомив, при цьому судом встановлено, що ухвали суду були направлені відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення на його адресу: с.Мошанець, вул. Миру буд. 68, Кельменецький район Чернівецької області, яка значиться у листі Мошанецької сільської ради. Вся судова кореспонденція по даній справі була надіслана за вищезазначеною адресою. Окрім того, у зв`язку з систематичним нез`явленням представника відповідача до суду, відповідача неодноразово було повідомлено також через офіційний сайт господарського суду Чернівецької області. Слід відмітити, що на адресу суду повернулись ухвали суду від 10.06.2020р., 03.08.2020р., 17.08.2020р. з відміткою поштового зв`язку «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», решта поштових відправлень до суду не повернулись.

Частинами 2, 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за місцезнаходженням.

За загальними вимогами п. 91 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2009 року №270, поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються/виплачуються в об`єкті поштового зв`язку. Рекомендовані поштові відправлення підлягають доставці до дому (п. 92. правил). Вручення рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка" в об`єкті поштового зв`язку не передбачено (п. 102 правил).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин, рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення (п. 116 правил).

Здійснення зберігання рекомендованих листів із позначкою "Судова повістка", які не вручені під час доставки до дому із причин відсутності адресата, правилами не передбачено, а отже, повернення такого повідомлення із зазначенням причини невручення закінчення встановленого строку зберігання, суперечить вимогам правил, та фактично відповідає причині повернення у зв`язку з відсутністю адресата.

Аналізуючи зазначені вище положення правил надання послуг поштового зв`язку, слід дійти висновку, що повернення судових рішень із проставленням у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення, є підтвердженням відсутності особи адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні, слід вважати днем вручення судового рішення в порядку п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України.

Сам лише факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав копії судових рішень за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на подання зокрема відзиву на позов, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2018 року у справі № 916/3188/16.

Окрім того, слід зазначити, що відповідач неодноразово був повідомлений про час і місце судових засідань шляхом офіційного оприлюднення оголошення у справі на офіційному веб-сайті судової влади України.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений судом про розгляд спору за його участю. При цьому, неотримання адресатом кореспонденції від судового органу є суб`єктивною поведінкою здійснення стороною своїх процесуальних прав, що не може вважатися поважною причиною, яка перешкоджала відповідачу подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк.

В той же час, відповідач не був позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Чернівецької області та визначеними у них датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу (надалі - ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що судом було здійснено всі заходи, щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що неявка в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Строки, що встановлюються судом (наприклад, строк для усунення недоліків позовної заяви чи апеляційної скарги), повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість строку розгляду справи, суд враховує принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З метою розумності строку розгляду справи та за умови достатності наявних у справі матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд здійснює розгляд справи за відсутності представника відповідача та за наявними матеріалами.

Заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд, -

В С Т А Н О В И В :

29.10.2007 року між АТ КБ "Приватбанк" (банк) та фізичною особою-підприємцем Тутберідзе І.К. (позичальник) було укладено кредитний договір № 08.03.02.01.3618 (далі - договір), відповідно до умов якого банк надав підприємцеві кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії у сумі 297099,00 доларів США, на поповнення обігових коштів (п.А.1 договору) і 138640,04 грн на сплату страхових платежів (п.А.2 договору) у випадках і в порядку, передбачених п.п.2.1.5, 2.2.12 (а.с. 15-19).

Пунктом А.3 договору визначено, що погашення кредиту здійснюється в сумі і в строки передбачені графіком погашення. Платежі згідно з графіком погашення кредиту підлягають сплаті в повному розмірі. Часткові платежі без попередньої домовленості з банком, згідно з п.2.4.1 даного договору, не допускаються. Платіж згідно з графіком погашення кредиту вважається здійсненим у встановлений термін, якщо сума платежу в повному розмірі надійшла на рахунок в банку не пізніше дати, вказаної у графіку погашення кредиту. Кінцева дата погашення кредиту 26.10.2012 року.

За користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 14,7 % річних (п.А.6 договору).

При порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань щодо погашення кредиту позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 34,2 % річних від суми простроченого кредиту (п.А.7 договору).

За умовами пункту 2.2 договору позичальник зобов`язується: використовувати кредит на цілі, зазначені в п.1.1 даного договору; сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до п.п.4.1, 4.2,4.3 даного договору; повернути кредит у терміни, встановлені п.п.1.2., 2.2.16, 2.3.2; повідомляти банк про обставини, що свідчать про наявність прав і вимог третіх осіб на предмет застави протягом трьох днів з моменту, коли зазначені обставини стали відомі позичальникові; сплатити банку винагороду у відповідності до п.п.4.4, 4.5, 4.6, 4.14 цього договору.

Згідно з п.4.8 договору погашення кредиту, сплата процентів за даним договором здійснюється у валюті кредиту. Погашення винагороди, неустойки за даним договором здійснюється в гривнях відповідно до умов даного договору.

Договір в частині п.4.4 набуває чинності з моменту підписання цього договору, врешті частин - з моменту надання позивальником розрахункових документів на використання кредиту в межах вказаних в них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за даного угодою (п.6.1 договору).

28.01.2009 року між тими ж сторонами було підписано додаткову угоду до кредитного договору № 08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року, якою сторони виклали редакцію договору № 08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року в новій редакції (а.с. 20-24).

Зокрема сторони змінили пункти договору: п.А.6 - за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 19,1 % річних; А.7 - при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань щодо погашення кредиту позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 43,0 % річних від суми простроченого кредиту. У випадку порушення позичальником якого-небудь грошового зобов`язання і при реалізації права банку, передбаченого п.А.3, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 43,0% від суми залишку непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою, передбаченою повідомленням. При цьому проценти за користування кредитом не сплачуються.

Слід заначити, що графік погашення кредиту п.А.3 залишився незмінним, тобто погашення кредиту повинно було бути до 26.10.2012 року.

На виконання умов кредитного договору позивачем було надано приватному підприємцю Тутберідзе І.К. кредит та перераховано грошові кошти у межах кредитного ліміту у загальному розмірі 297099,00 доларів США, що пітверджується кредитним договором № 08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року, банківськими виписками по особовим рахункам відповідача, розрахунком заборгованості, наявними у матеріалах справи.

За період дії кредитного договору та на його виконання відповідачем частково виконано свій обов`язок, а саме частково погашались відсотки, проте тіло кредиту погашено не було, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 1871698,48 доларів США, яких заборгованість за кредитом становить 297099,00 доларів США, 476244,76 доларів США заборгованість за процентами, 6917,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 1091436,92 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

ФОП Тутберідзе І.К. умови договору не виконав, кредитні кошти у передбачений термін не повернув, відсотки за користування не сплатив, що стало підставою для звернення до суду про стягнення з нього заборгованості за кредитом в сумі 297099,00 доларів США

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП Тутберідзе Ілля Костянтинович 18.07.2014 року припинив статус підприємництва (а.с. 56-а).

Враховуючи, що після укладення кредитного договору (29.10.2007 року) фізична особа-підприємець припинила свій статус підприємця, її зобов`язання за укладеним договором не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, а тому позивач звернувся із позовними вимогами саме до фізичної особи Тутберідзе Ілля Костянтиновича .

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №910/16713/15.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із наданням грошових коштів в кредит, забезпеченням виконання зобов`язання здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України ( далі ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення договору про позику, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 цього ж кодексу розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 1046 цього ж кодексу передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1048 цього ж кодексу передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Статтею 1049 цього ж кодексу передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що з моменту надання кредиту та за період дії кредитного договору відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки по поверненню кредиту за графіком, по сплаті відсотків за користування кредитом за кредитним договором, інших платежів, у зв`язку із чим у відповідача виник обов`язок із по сплаті заборгованості по кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, сплати комісії.

У встановлений договором строк і станом на час розгляду справи відповідач обов`язок щодо повернення кредиту у повному обсязі не виконав і його заборгованість перед позивачем складає 297099,00 доларів США що підтверджується кредитним договором № 08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року, банківськими виписками по особовим рахункам відповідача, розрахунком заборгованості, наявними у матеріалах справи.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості по поверненню кредиту у розмірі 297099,00 доларів США за кредитним договором № 08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, слід відмітити, що заборгованість слід стягнути саме в іноземній валюті, виходячи з наступного.

Як вже було зазначено вище частини першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991р. №959-ХІІ "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом КМУ від 19.02.1993р. №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23.09.1994р. № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету №15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій цієї статті наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, а саме вона вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №14-134 цс18 від 04.07.02018 року.

Згідно із ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позов слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року в розмірі 297099,00 доларів США, що еквівалентно становить 7297048,54 грн.

Відшкодування витрат зі сплати судового збору відповідно до ст.129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 73-79, 86, 129, 194, 222, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1 Д, код 14360570) до Фізичної особи Тутберідзе Іллі Костянтиновича ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року в розмірі 297099,00 доларів США, що еквівалентно становить 7297048,54 грн - задовольнити в повному обсязі.

2.Стягнути з Фізичної особи Тутберідзе Іллі Костянтиновича ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1 Д, код 14360570) заборгованість за кредитним договором №08.03.02.01.3618 від 29.10.2007 року в розмірі 297099,00 доларів США (що еквівалентно становить 7297048,54 грн) та 109455,73 грн судового збору.

Відповідно до статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Повний текст рішення складено та підписано 18.09.2020 року.

Суддя С.М. Гушилик