ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" вересня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1430/20

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

Від позивача (за первісним позовом): Румянцев О.С., довіреність № б/н, дата видачі : 05.05.20;

Від відповідача (за первісним позовом): не з`явився;

розглянувши справу за первісним позовом Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" про стягнення 349 036,36грн., та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" до Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

22.05.2020 року позивач - Науково-виробниче підприємство "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №1471/20) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" про стягнення 349 036,36грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.05.2020р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначенням судовго засідання на "23" червня 2020 р.

19.06.2020 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, також клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

19.06.2020 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про передачу справи на розгляд іншого суду та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.06.2020р. було відкладено судове засідання на "07" липня 2020 р. о 10:30 год., та доручено Господарському суд Чернігівської області, (14000, м. Чернігів, Проспект Миру, будинок 20) проведення відеоконференції з метою забезпечення участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" у судовому засіданні при розгляді справи №916/1430/20, яке призначене господарським судом Одеської області на "07" липня 2020 р. о 10:30 год.

22.06.2020р. за вх.№1848/20 господарським судом одержано зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" до Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати договір недійсним.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.06.2020р. було прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" до Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання договору недійсним до розгляду та об`єднати в одне провадження з первісним позовом у справі №916/1430/20 за правилами загального позовного провадження.

07.07.2020 року підготовче засідання було відкладено на "04" серпня 2020 р. о 11:00 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.08.2020 року суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на "10" серпня 2020 р. о 14:00 год.

У судовому засіданні 04.08.2020р. було протокольно відмовлено в задоволенні клопотанні про призначення експертизи та у заяві про передачу справи за територіальною підсудністю у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1. Ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2018 року між НВП «НИВА» ТОВ та ТОВ «АШЕР» було укладено Дистриб`юторську угоду № 20/12/18 - ДС.

Відповідно до п. 10.14. Дистриб`юторської угоди сторонами встановлено, що відповідно до ст. 532 Цивільного кодексу України місцем виконання зобов`язань за даною угодою визначено Одеську область, Овідіопольський район, смт Таірово, вул. 40-річчя Перемоги, 1.

З огляду на викладене, позивач правомірно звернувся саме до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення заборгованості за неналежне виконання Дистриб`юторської угоди № 20/12/18 - ДС від 20.12.2018р.

Крім того, протокольно від 04.08.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом про призначення судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з тим, що у даній справі не виникла дійсна потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, також суд вказує, відповідачем було частково сплачено заборгованість за продукцію згідно Дистриб`юторської угоди № 20/12/18 - ДС, що також підтверджується банківськими виписками по рахунку та свідчить про схвалення сторонами спірного правочину, тому суд не вбачає підстав доцільності проведення вказаної експертизи.

07.08.2020 року до канцелярії господарського суду Одеської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2020 року судове засідання було відкладено на 03.09.2020 року.

03.09.2020 року у судовому засіданні представником Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю було подано пояснення за вх.№23328/20 та уточнення позовних вимог за вх.№23316/20.

03.09.2020 року суд відклав судове засідання на 10.09.2020 року.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

В ході розгляду даної справи господарським судом Одеської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявний Акт від 10.09.2020р. складений на підставі ст. 197 ГПК України та наказу «Про організацію проведення сеансів відеоконференцзв`язку від 21.01.2014р. №6» у присутності серкретаря судового засідання Борисової Н.В. та судового розпорядника Кайрак Д.Н., з якого вбачається, що судове засідання у режимі відеоконференції по справі №916/1430/20 призначене на 10 вересня 2020р. о 09:00 год. х Господарським судом Чернівецької області не відбулось з підстав того, що у вищезазначений суд не з`явився представик ТОВ «АШЕР».

10.09.2020р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

20 грудня 2018 року між НВП «НИВА» ТОВ (далі - Позивач, Компанія) та ТОВ «АШЕР» (далі - Відповідач, Дистриб`ютор) було укладено Дистриб`юторсьну угоду № 20/12/18 - ДС (надалі по тексту - Угода), згідно умов якої Компанія зобов`язується передати, а Дистриб`ютор прийняти і оплатити продукцію у відповідності з умовами даної Угоди.

Відповідно до умов п.1.1. Угоди Дистриб`ютор зобов`язався прийняти і оплатити поставлену продукцію у відповідності до умов дійсної угоди.

Відповідно до п.п.6.1. Компанія надає Дистриб`ютсру відстрочку платежу не більше 40 (сорока) календарних днів з моменту отримання продукції Дистриб`ютором.

Заборгованість Дистриб`ютора за поставлену продукцію на момент подання цього позову склала 288 793,32, в тому числі ПДВ.

Строк оплати останньої поставленої партії продукції відповідно до умов Угоди настав 16.03.2020р. Таким чином прострочка платежу Відповідача за поставлену Продукцію станом на день подання цього позову складає 68 календарних днів.

Відповідно до п.7.1. Угоди у разі порушення строків оплати продукції Дистриб`ютор має сплатити Компанії пеню у розмірі 0,5% за кожен день прострочки платежу, штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченої партії продукції та 40 % річних від простроченої суми платежу.

Таким чином загальна сума грошових коштів, що підлягає стягненню з Відповідача складає 349 036,36 грн.

З наведених підстав, Науково-виробниче підприємстве "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" про стягнення 349 036,36грн.

Як зазначає Товариство з обмеженою відповідальністю «АШЕР» у зустрічній позовній заяві свої позовні вимоги НВП« НИВА» ТОВ обґрунтовує тим, що 20.12.2018 р. між нею, як Компанією, та ТОВ «АШЕР», як Дистриб`ютором, було укладено дистриб`юторську угоду № 20/12/18-ДС. згідно умов якої Компанія зобов`язується передати, а Дистриб`ютор прийняти і оплатити продукцію у відповідності з умовами даної угоди. Позивач належним чином виконав умови Угоди та поставив Відповідачеві Товар, що неоплачений останнім та сума якого складає 288793.32 гри., в тому числі ПДВ.

До свого позову НВП «НИВА» ТОВ додало копію дистриб`юторської угоди від 20.12. 2018 року № 20/12/18-ДС, в преамбулі якої зазначено, що цю дистриб`юторську угоду (що надалі іменується «Угода») укладено між НВП «Нива» ТОВ, юридичною особою за законодавством України, з місцезнаходженням за адресою: Одеська область. Овідіопольський район, смт. Таїрове. вул. 40-річча Перемоги. 1., в особі директора Саламаха С.М. (в подальшому іменований «Компанія»), діючого на підставі Статуту, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АШЕР», юридичною особою за законодавством України, з місцезнаходженням за адресою : м. Чернігів, вул. Громадська. 47. в особі директора Петренко 1.С.. діючого на підставі Статуту (в подальшому іменований «Дистриб`ютор»), з другої сторони. Відповідно до н. 1.1 цієї угоди Компанія зобов`язується передати, а Дистриб`ютор прийняти та оплатити продукцію у відповідності до умов цієї угоди. Відповідно до п. 6.1 цієї угоди Компанія надає Дистриб`ютору відстрочку платежу не більше 40 (Сорока) календарних днів з моменту отримання продукції Дистриб`ютором, обумовленому п. 4.8.3 цієї угоди. Як зазначено в п. 7.1 цієї угоди, у випадку порушення строків оплати товару, винна сторона сплачує: пеню у розмірі 0.5% за кожен день прострочення та штраф 10% від вартості кожної несплаченої партії товару. Крім того за порушення виконання грошових зобов`язань Дистриб`ютор зобов`язується сплатити Компанії 40% річних від простроченої суми платежу. Посилаючись саме на факт укладення цієї угоди, поставку товару на її підставі та вказані вище пункти цієї угоди НВП «ПИВА» ТОВ й просить суд стягнути з ТОВ «АШЕР» усі перелічені вище платежі.

Позивач за зустрічним позовом проаналізувавши зазначену вище дистриб`юторську угоду від 20.12.2018 року № 20/12/18-ДС вважає, що вона суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема, ч. 1 ст. 92. ч. 2 ст. 207. ч. ч. 1.3 ст. 237 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 65. ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України та ч. ч. 1.2.4 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому її має бути визнано недійсною в судовому порядку.

Оскільки задоволення позову про визнання цієї дистриб`юторської угоди недійсною повністю виключає можливість задоволення позову про стягнення нарахованих на підставі сум основного боргу, пені, штрафу та процентів річних, спір про визнання цієї угоди недійсною є взаємопов`язаним зі спором про стягнення нарахованих на її підставі сум основного боргу, пені, штрафу та процентів річних, а тому позовна заява про визнання її недійсною подається в порядку ст. 180 ІПК України у формі зустрічного позову.

Загальним правилом будь-який господарський договір має бути підписаний його сторонами. При цьому, від імені юридичних осіб такий договір має бути підписаний особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Статут ТОВ «АШЕР» затверджено рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом № 02/09 від 02.09.2015р. та зареєстровано 02.09.2015р. номер запису 5001571.

Згідно п. 8.1 статуту ТОВ «АШЕР» управління Товариством здійснюють його органи : вищий орган Товариства - Загальні збори Учасників: виконавчий орган Товариства - Директор.

Відповідно до ч.ч. 1.2.5 п. 8.18 статуту ТОВ «АШЕР» директор без довіреності (доручення) діє від імені Товариства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, перед всіма юридичними та фізичними особами, в тому числі перед всіма підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності.

Директор вправі здійснювати від імені Товариства всі дії та приймати рішення з усіх питань, за виключенням тих. що віднесені до виключної компетенції Загальних зборів Учасників. Рішення з питань віднесених до компетенції Директора приймаються ним одноособово.

У тому числі, Директор одноособово приймає рішення про купівлю та продаж Товариством товарів (робіт, послуг), транспортних засобів та іншого рухомого майна, цінних паперів, передачу та одержання рухомого і нерухомого майна в оренду (суборенду), передачу належного Товариству рухомого майна в заставу.

Відповідно до абзаців 1-5 ч. 6 п. 8.18 статуту ТОВ «АШЕР» директор в межах своєї компетенції, визначеної чинним законодавством України та цим статутом, має право: розпоряджатися майном Товариства, в тому числі основними фондами, оборотними засобами, товарами та коштами, а також укладати і підписувати від імені Товариства договори (контракти, угоди тощо) та інші юридичні акти. При цьому отримання Товариством кредитів та позик, придбання та відчуження нерухомого майна, передача належного Товариству нерухомого майна в іпотеку здійснюються лише після прийняття відповідного про це рішення Загальними зборами Учасників; без довіреності (доручення) діяти від імені Товариства та представляти його в господарських, адміністративних та інших судах всіх інстанцій.

З наведених вище положень статуту ТОВ «АШЕР» вбачається, що єдиною особою, уповноваженою цим установчим документом укладати та підписувати від імені товариства спрямовані на купівлю товару господарські договори, є директор товариства.

Починаючи з 29.12.1998 р. і до цього часу директором ТОВ «АШЕР» є ОСОБА_1 . Доказами, що підтверджують наведені обставини, є витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «АШЕР» станом па 09.01.2018 р. та 16.06.2020 р.

З огляду на наведене, у разі укладення між ТОВ «АШЕР» та НВП «НИВА» ТОВ дистрпб`юторської угоди від 20.12.2018 р. № 20/12/18-ДС її теж від імені ТОВ «АШЕР» мало бути укладено та підписано директором ОСОБА_1 . Про необхідність її підписання саме директором ТОВ «АШЕР»» Петренком І.С. прямо зазначено у тексті самої угоди.

В свою чергу ТОВ «АШЕР» категорично заявляє, що дистриб`юторську угоду від 20.12.2018р. № 20/12/18-ДС. копію якої НВП«ПИВА» ТОВ додало до первісного позову, директор ТОВ «АШЕР» ОСОБА_1 взагалі не підписував. Підписи в графі «Директор ООО «Ашер» / ОСОБА_1 /» у правому нижньому куті на кожному з 8 аркушів угоди та праворуч під статтею 12 «Юридичні адреси та реквізити сторін» директору ТОВ «АШЕР» ОСОБА_1 не належать, а виконані іншою особою, яка не мала повноважень на укладення цієї угоди.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що оскільки підпис на дистриб`юторській угоді від 20.12.2018 р. № 20/12/18-ДС від імені ТОВ «AШЕР» виконано не директором ТОВ «АШЕР», а іншою особою, яка не мала повноважень на її укладення, сторони не досягли будь-якої згоди щодо умов цієї угоди і в розумінні вимог ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України не означає, шо вказана угода суперечить вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а саме ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст. 207, ч.ч. 1.3 ст. 237 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 65. ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України та ч.ч. 1,2.4 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а також, що її вчинено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а волевиявлення TOB «AШЕР» не було вільним і не відповідало його внутрішній волі щодо укладення цієї угоди.

Як вказує позивач за зустрічним позовом, оспорювана дистриб`юторська угода від 20.12.2018 р. № 20/12/18-ДС порушує цивільні права та інтереси TOB «АШЕР».

Відтак позивач за зустрічним позовом просить суд визнати повністю недійсною дистриб`юторську угоду від 20 грудня 2018 р. № 20.12.2018 р. № 20/12/18-ДС між Науково - виробничим підприємством «НИВА» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю як Компанією, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АШЕР» як Дистриб`ютором.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Згідно з ст. 173 ГК України зазначено, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом, в якості обґрунтування позовних вимог та на підставу стягнення коштів з відповідача (за первісним позовом), позивач посилається на Дистриб`юторсьну угоду № 20/12/18 - ДС укладену між НВП «НИВА» ТОВ (далі - Позивач, Компанія) та ТОВ «АШЕР» (далі - Відповідач, Дистриб`ютор), згідно умов якої Компанія зобов`язується передати, а Дистриб`ютор прийняти і оплатити продукцію у відповідності з умовами даної Угоди.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Водночас вимогами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до умов п.1.1. Угоди Дистриб`ютор зобов`язався прийняти і оплатити поставлену продукцію у відповідності до умов дійсної угоди.

Відповідно до п.п.6.1. Компанія надає Дистриб`ютсру відстрочку платежу не більше 40 (сорока) календарних днів з моменту отримання продукції Дистриб`ютором.

Строк оплати останньої поставленої партії продукції відповідно до умов Угоди настав 16.03.2020р. Таким чином прострочка платежу Відповідача за поставлену Продукцію станом на день подання цього позову складає 68 календарних днів.

Як стверджує позивач, відповідачем під час розгляду справи було частково сплачено суму боргу у розмірі 30 000,00грн, що підтверджується банківськими виписками по рахунку від 27.05.2020р. на суму 5 000,00грн., від 28.05.2020р. на суму 5 000,00грн., від 01.06.2020р. на суму 5 000,00грн., від 17.06.2020р. на суму 5 000,00грн, від 18.06.2020р. на суму 5 000,00грн., від 01.07.2020р. на суму 5 000,00грн.

Отже, станом на теперішній час заборгованість відповідача за первісним позовом за поставлений товар складає 258 793,82грн.

При цьому, суд зазначає, що в порушення вимог ст. 73-74 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про сплату повної вартості товару за спірною накладною.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідачем було частково сплачено суму боргу у розмірі 30 000,00грн, що підтверджується банківськими виписками по рахунку від 27.05.2020р. на суму 5 000,00грн., від 28.05.2020р. на суму 5 000,00грн., від 01.06.2020р. на суму 5 000,00грн., від 17.06.2020р. на суму 5 000,00грн, від 18.06.2020р. на суму 5 000,00грн., від 01.07.2020р. на суму 5 000,00грн.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю в частині стягнення з відповідача суми основного боргу, а саме - 258 793,82 грн.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У відповідності до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Відповідно до п.7.1. Угоди у разі порушення строків оплати продукції Дистриб`ютор має сплатити Компанії пеню у розмірі 0,5% за кожен день прострочки платежу, штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченої партії продукції та 40 % річних від простроченої суми платежу.

Згідно ч. 2 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Із змісту ст.551 Цивільного кодексу України вбачається, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Положеннями ст. 252 Цивільного кодексу України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

У відповідності до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перевіривши розрахунок суми пені, штрафу та 40% річних наданий позивачем, господарський суд встановив, що такий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, здійснений належним чином, у зв`язку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Щодо зустрічної позовної заяви, Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" до Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати договір недійсним, господарський суд зазначає наступне.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що директор ТОВ «АШЕР» Дистриб`юторську угоду № 20/12/18 - ДС не підписував, та те що вона підписана не уповноваженою особою на її укладання, тому на думку позивача за зустрічним позовом цей правочин є таким, що сучеперечить приписам законодавства України.

З урахуванням зазначено позивач за зустрічним позовом вважає, що Дистриб`юторська угода № 20/12/18 - ДС представником ТОВ «АШЕР» не підписано, тому дану угоду на підставі ст. ст. 203, 215 має бути визнано недійсною у судовому порядку.

Згідно вимог чинного законодавства України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому вважаємо, що встановлена сторонами відповідальність за прострочення виконання зобов`язання не суперечить матеріальному праву України та, відповідно, не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання договору частково недійсним.

З огляду на положення ст. 3 ЦК України однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Диспозитивний характер цього принцип передбачає, що сторони договору є вільними у виборі його змісту та можуть бути обмеженими у цьому тільки у випадку, коли норма закону прямо передбачає заборону на інше регулювання правовідносин сторін.

Про можливі варіанти співвідношення актів цивільного законодавства та договору вказує ст.6 ЦК України, визначаючи, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Наступне аналогічне визначення свободи договору встановлює також й ст.627 ЦК України.

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Свобода договору полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявления завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Згідно п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 1 і "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Також суд звертає увагу, що позивачем за зустрічним позовом було частково сплачено за продукцію згідно Дистриб`юторської угоди № 20/12/18 - ДС від 20.12.2018 року, що підтверджується наданими до суду банківськими виписками по рахунку, та свідчить про схвалення сторонами спірного правочину.

У всіх банківських виписках по рахунку позивач за зустрічним позовом (TOВ « АШЕР» ) у призначені платежу вказує: оплата за алкогольні напої зг Дистриб`юторської угоди № 20/12/18 - ДС від 20.12.2018 року.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лите у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Схвалення дій представника здійснюється шляхом, зокрема, так званих конклюдентних дій, що свідчать про прийняття правочину. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.) Таким чином, наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення.

У п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними наголошено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою)дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих яипялків. коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до п. п. 3.4.1 п. 3.4 Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об`єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 11.01.1999 р. № 17.відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об`єднань, суб`єктів господарської діяльності. Тобто на директора ТОВ «АШЕР».

Враховуючи викладене, наявність печатки ТОВ «АШЕР» на Дистриб`юторської угоді № 20/12/18 - ДС від 20.12.2018 року, на ТТН, видаткових накладних в графі про отримання товару, часткова оплата товару ТОВ «АШЕР», свідчать про наявність події укладення договору і його часткового виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Заявляючи зустрічний позов про визнання недійсною Дистриб`юторської угоди № 20/12/18 - ДС від 20.12.2018 року позивач за зустрічним позовом має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання частини правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, тобто не довів підстави, в силу яких Дистриб`юторську угоду № 20/12/18 - ДС від 20.12.2018 року має бути визнано недійсною судом.

З урахуванням вище викладеного, з підстав недоведеності та необґрунтованості зустрічного позову, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року у справі №5-249кс15.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача (за первісним позовом).

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Первісний позов Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" про стягнення 349 036,36грн. - задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" (14037, Чернігівська область, місто Чернігів, вул. Борисенка, будинок 47; ) на користь Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (65496, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, 58; ) основний борг у розмірі 258 793 /двісті п`ятдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто три/ грн. 32 коп., пеню у розмірі 9 842 /дев`ять тисяч вісімсот сорок дві / грн. 71 коп., штраф у розмірі 28 879 /двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять/ грн. 30 коп., 40% річних у розмірі 21 521 /двадцять одна тисяча п`ятсот двадцять одна/ грн. 03 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 844 /чотири тисячі вісімсот сорок чотири/грн. 46 коп.

3. В решті первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АШЕР" до Науково-виробничого підприємства "НИВА" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання договору недійсним - відмовити.

5. Витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви покласти на позивача за зустрічним позовом.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст складено 21 вересня 2020 р.

Суддя С.Ф. Гут