ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Справа № 915/1874/18

м.Миколаїв

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська транспортна

стивідорна компанія",

(54001, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/45, ),

до відповідача: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

(01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, )

в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23; ),

Суддя Ткаченко О.В.

Секретар судового засідання Сулейманова С.М.

Представники:

від позивача: Саленко Т.П. за довіреністю, Фелді О.В., за довіреністю,

від відповідача: Травянко Л.В., за довіреністю.

27.12.2019р. товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська транспортна стивідорна компанія» звернулась до господарського суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «АМПУ» про: 1) визнання протиправними дій з односторонньої відмови від виконання зобов`язання за договором №А4-А від 10.07.2013 про встановлення сервітуту, що полягає в ухиленні від складання, підписання та надання позивачу актів наданих послуг (виконаних робіт), відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених позивачем, 2) зобов`язання виконати зобов`язання за договором №А4-А від 10.07.2013 про встановлення сервітуту та 3) стягнення з відповідача на користь позивача 124064,03 грн. пені за порушення господарського зобов`язання та 67994,26 грн. штрафу.

Ухвалою суду від 02.01.2019 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.02.2019р.

22.01.2019р. від відповідача до суду надійшов відзив, в якому він проти позову заперечує в повному обсязі, зазначаючи, що по-перше підстави для нарахування штрафних санкцій відсутні, оскільки в силу приписів ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, сервітут не відноситься до правовідносин, за прострочення яких застосовуються вказані у статті штрафні санкції; по-друге, щодо вимог немайнового характеру, відповідач зазначає, що такими вимогами позивач намагається встановити юридичний факт та дані вимоги не направлені на захист саме порушеного права позивача.

01.02.2019р. від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягає на задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 05.02.2019р. строк підготовчого провадження був продовжений, підготовче засідання відкладено на 12.03.2019р.

12.03.2019р. від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по суті заявлених вимог.

В судовому засіданні 12.03.2019р. оголошувалась перерва до 01.04.2019р.

26.03.2019р. за вх. №4890/19 від позивача до суду надійшла заява про залишення позову без розгляду відповідно до приписів ст. 226 ГПК України в частині заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені за порушення господарського зобов`язання в сумі 124064,03 грн. та штрафу в сумі 67994,26 грн.

Також 01.04.2019р. від відповідача до суду надійшла заява про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення у справі №915/692/19.

15.05.2019р. позивач надав суду заперечення проти вказаної заяви, в яких він зазначає про відсутність, на його думку, юрисдикційної обмеженості суду у розгляді даної справи або неможливості встановити судом у даній справі самостійно обставини за наявними доказами, які встановлюються у іншій справі.

Ухвалами суду від 16.05.2019р. було задоволено заяву позивача, залишено позов без розгляду в частині стягнення з відповідача пені та штрафу; провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №915/692/19.

Ухвалою суду від 25.05.2020р. провадження у справі було поновлено, підготовче засідання призначено на 23.06.2020р.

Ухвалою суду від 23.06.2020р. за клопотанням позивача підготовче провадження було відкладено на 13.08.2020р.

13.08.2020р. від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовими рішеннями у справах №915/537/19 та №915/1753/19.

Ухвалою суду від 13.08.2020р. було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, в т.ч. клопотання про зупинення провадження у справі на 09.09.2020р.

В судовому засіданні 09.09.2020р. суд розглянув подане клопотання про зупинення провадження у справі

В судовому засіданні до набрання законної сили судовими рішеннями у справах №915/537/19 та №915/1753/19 з огляду на те, що згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду судові рішення у вказаних справах набрали законної сили.

Представники позивача в судовому засіданні підтримують позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечує, просить суд у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 09.09.2020р. судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши присутніх в судових засіданнях представників сторін, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів у їх сукупності, а також приймаючи до уваги, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступні обставини.

10.07.2013 за №А4-А між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», як володільцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Європейська транспортна стивідорна компанія», як користувачем, укладено договір про встановлення сервітуту (а.с.21-29 т.1) відповідно до умов якого, у зв`язку з необхідністю виконання користувачем комплексу робіт і послуг, пов`язаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №13 з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення позивачем можливості користування відповідачем вказаними причалами і причальною інфраструктурою, ТОВ «Європейська транспортна стивідорна компанія» користується причалом №13 (інв. №1031040) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №53, №54 (інв. №1031087, 1031088) та підкрановими коліями (інв. №1031069).

Згідно з п.1.1 договору, сервітут встановлюється щодо користування причалами та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Відповідно до п.2.1 договору, сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури.

За положеннями п.3.1 договору, видом права сервітуту є право користування майном (причалами та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу №13 та причальної інфраструктури (додаток №1, який є невід`ємною частиною цього договору), наступною довжиною:

- причал №13 (інв.№1031040) - 236,0 м.п, технологічна ширина 15,0 м.п;

- залізничні колії №53, №54 (інв. №1031087, 1031088) - 355,68 м.п;

- підкранові колії (інв.№1031069) - 236,0 м.п у дві нитки.

Пунктом 3.2 договору визначено, що сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

Умовами п.4.1 договору визначено, що зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п.3.1 договору. Сервітут є строковим та оплатним. (п. 4.2 договору).

Відповідно до п.4.4 договору сервітут, встановлений за даним договором, є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України. Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (п. 4.5 договору).

Згідно п.5.1 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 08.08.2013р. до нього, плата за сервітут за місяць складає: причал №13 (інв.№1031040) - 160340,76 грн. без ПДВ; залізничні колії №53, 54 (інв.№1031087, №1031088) - 585,98 грн. без ПДВ; підкранові колії (інв.№1031069) - 458,65 грн. без ПДВ. ПДВ стягується відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 5.3 договору визначено, що оплата в розмірі, визначеному п.5.1, 5.2 даного договору, здійснюється користувачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок володільця на підставі акту наданих послуг підписаного обома сторонами згідно виставленого рахунку щомісячно до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідно до пунктів 7.1.4 та 7.1.5 договору користувач, зокрема, зобов`язаний до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим повертати володільцю підписані акти наданих послуг та щомісячно до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, згідно виставленого рахунку володільця, вносити плату за користування сервітутом за попередній місяць.

Згідно з пунктів 8.1, 8.2 договору володілець приймає на себе обов`язки не чинити перешкод користувачу в здійсненні свого права сервітуту на умовах даного договору.

Відповідно до п.8.3 договору володілець, зокрема, приймає на себе обов`язок щомісячно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати користувачу рахунок на сплату за користування сервітутом, який оформляється на підставі акту наданих послуг.

Пунктом 11.1 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

Згідно з п.14.1 договору, договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 10 (десяти) років з моменту набуття чинності. У випадку якщо користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомив володільця про наміри припинити його дію, договір вважається автоматично пролонгований на 10 (десять) років на тих самих умовах.

Відповідно до п.14.4 договору одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

Договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди (п.14.5 Договору).

Згідно з п.14.6 договору, цей договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також у випадку передання об`єкта сервітуту користувачу в оренду.

Відповідно до п.16.4 договору, яким договір було доповнено додатковою угодою №1 від 08.08.2013 до нього, всі права та обов`язки володільця, які передбачені цим договором, виконуються Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту), в т.ч. ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів тощо.

За повідомленням сторін, рішенням суду від 09.12.2019р. у справі №915/1949/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2020р. було відмовлено у позові ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії ДП «АМПУ» до ТОВ «Європейська транспортна стивідорна компанія» про припинення сервітуту, встановленого згідно з договором від 10.07.2013 №А4-А, укладеного між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Європейська транспортна стивідорна компанія», щодо користування причалом №13 (інв.№1031040) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№53,54 (інв..№1031087, 1031088), підкрановими коліями (інв.№1031069), номер запису про інше речове право 2758681 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, на момент розгляду даного спору договір є чинним.

Позивач зазначає, що він належним чином користується причалом №13 та причальною інфраструктурою у відповідності з визначеною метою сервітуту та з повним дотриманням умов договору. Однак відповідач, починаючи з січня 2016 року, припинив оформлювати та надавати позивачу Акти наданих послуг і рахунків на оплату, приймати оплату за договором, реєструвати податкові накладні, що представником відповідача не заперечується.

Позивач листом від 05.02.2016р. за №05/02-1 звернувся до відповідача з проханням відповідно до умов п.8.3 договору надіслати у строк до 10-го лютого 2016 року на адресу ТОВ «ЄТСК» рахунок на сплату за користування сервітутом за січень 2016 року та акт наданих послуг у двох примірниках.

Відповідач залишив вказаний лист без розгляду, у зв`язку з чим позивач самостійно обрахував та плату за користування сервітутом та визначив її в розмірі 37240,44 грн..

15.02.2016р. позивач перерахував відповідачу кошти в сумі 37240,44 грн., що підтверджується відповідною банківською випискою (а.с.147 т.1), однак відповідач повернув вказані кошти 16.02.2020р., як помилково перераховані, що також підтверджується відповідною банківською випискою (а.с.148 т.1).

Позивач, у свою чергу, листом №18/02-3 від 18.02.2016р., отриманим відповідачем 18.02.2016р., підтвердив вірність здійснення оплати за договором про встановлення сервітуту та повідомив відповідача про неправомірність дій з неприйняття грошових коштів, зазначивши про намір повторно здійснити відповідну оплату за користування сервітутом за січень 2016 року та просив прийняти перераховані кошти та використати їх за призначенням (а.с.32 т.1).

Позивач повторно сплатив відповідачу кошти в сумі в сумі 37240,44 грн., які були повернуті останнім як помилково отримані, що підтверджується відповідними банківськими виписками (а.с. 150,152 т.1).

В подальшому позивач щомісячно в період з лютого 2016 року по листопад 2018 року самостійно обраховував суми до сплати за користування сервітутом та сплачував їх відповідачу, а останній повертав вказані платежі, як помилково перераховані, що підтверджується наданими позивачем копіями платіжних доручень (а.с.203-250 т.3, а.с.1-18 т.4) та банківських виписок (а.с.157-252 т.1, а.с.1-250 т.2, а.с.1-202 т.3).

Також позивачем у вказаний період велось листування з відповідачем, в якому позивач підтверджував сплату грошових коштів за користування сервітутом, просив приймати вказані платежі, направляти на адресу позивача рахунки на оплату та акти наданих послуг, а відповідач відмовлявся виставляти відповідні рахунки, зазначаючи про ненадання послуг за договором сервітуту та наполягаючи на найшвидшому укладенні з позивачем нового договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу (а.с.31-127 т.1).

Позивач зазначає, що неналежне виконання з боку відповідача умов Договору, чим порушується право позивача на здійснення ним права сервітуту на умовах даного договору, стало підставою для звернення його до суду з даним позовом.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема: примусове виконання обов`язку в натурі та відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Дана норма кореспондується з положеннями ст.20 Господарського кодексу України, якою визначено тотожні способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання, у тому числі, припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення, присудження до виконання обов`язку в натурі, застосування штрафних санкцій.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Спосіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або бездіяльністю учасниками справи.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч.1 ст.173 ГК України).

Частинами 1, 2 ст.180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до приписів ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За нормами ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що у листах №18-19/1121 від 23.02.2016р., №18-19/1114 від 23.02.2016р., №18-19/1659 від 15.03.2016р., №18-19/1759 від 17.03.2016р., №18-19/2453 від 14.04.2016р., №18-19/2435 від 14.04.2016р., №18-01/2959 від 12.05.2016р., №18-19/3759 від 17.06.2016р., №18-19/3690 від 02.07.2016р., №18-19/4270 від 18.07.2016р., №18-19/4759 від 23.08.2016р., №18-19/4777 від 25.08.2016р., №18-19/5075 від 14.09.2016р., №18-19/5288 від 23.09.2016р., №18-09/6226 від 04.11.2016р., №18-06/7196 від 22.12.2016р. (82-126 т.1), якими відповідач зазначав про повернення сплачених коштів як «помилково перераховані», відповідачем повідомлялось, що з 01.01.2016р. послуга щодо користування сервітутом причалів та причальної інфраструктури не надається та, відповідно, плата за дану послугу не стягується, оскільки з 01.01.2016р. набрали чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07.07.2015р. №483 «Про внесення змін в додаток до постанови КМУ від 03.06.2013р. №405» та наказ Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015р. №541 «Про затвердження тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України».

Згідно ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Жодних доказів того, що відповідач належним чином і в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором про встановлення сервітуту, визначені п.5.3, 7.1.4, 7.1.5, 8.3, відповідач, у порушення приписів ст.ст.73, 74 ГПК України, суду не надав, та не довів безпідставність позовних вимог, тоді як надані позивачем докази, навпаки, підтверджують неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, який у спірний період, заявлений позивачем, був діючим, чинним та не скасованим, а відтак і обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, суд у даній справі приходить до висновку, що дії відповідача щодо ухилення від складання, підписання та надання позивачу актів наданих послуг (виконаних робіт) за договором, відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених позивачем, - є протиправними, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно абз.1 п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період, що є порушенням прав позивача.

Вказані приписи Податкового кодексу України також спростовують твердження відповідача, що зобов`язання його здійснити реєстрацію податкових накладних є втручанням у його господарську діяльність.

Таким чином, вимога позивача щодо зобов`язання відповідача виконати зобов`язання за Договором №А6-А від 10.07.2013 шляхом реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до листопада 2018 року, належним чином обґрунтована і також має бути задоволена.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

За таких обставин, підсумовуючи вищевикладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.73,74, 76-79, 91, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту) з односторонньої відмови від виконання зобов`язання за Договором №А4-А від 10.07.2013 про встановлення сервітуту, що полягає в ухиленні від складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКА ТРАНСПОРТНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» Актів наданих послуг (виконаних робіт), відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКА ТРАНСПОРТНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» на підставі договору №А4-Авід 10.07.2013 про встановлення сервітуту.

3. Зобов`язати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) () виконати зобов`язання за Договором №А4-А від 10.07.2013 про встановлення сервітуту в натурі шляхом: складання, підписання та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКА ТРАНСПОРТНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» Актів наданих послуг (виконаних робіт) за період з січня 2016 року до листопада 2018 року, врахувавши всі дні користування причалом під вантажними операціями всіх видів вантажів, включаючи наливні вантажі; прийняття платежів за користування сервітутом, внесених Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКА ТРАНСПОРТНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» за період з січня 2016 року до листопада 2018 року, врахувавши всі дні користування причалом під вантажними операціями всіх видів вантажів, включаючи наливні вантажі; реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до листопада 2018 року.

4. Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, ) в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКА ТРАНСПОРТНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» (54001, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/45, ) 7048,0 грн. судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складений та підписаний «21» вересня 2020 року.

Суддя О.В. Ткаченко