РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2020Справа № 910/10221/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства "КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН"

до Фізичної особи-підприємця ДОРОШЕНКА СЕРГІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА

про стягнення 19970,52 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ДОРОШЕНКА СЕРГІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА про стягнення 19970,52 грн штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №892-ЕС-19 від 22.12.2019 в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку із чим позивач нарахував штрафні санкції у сумі 19970,52 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.07.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/10221/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч.2 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 27.07.2020 про відкриття провадження у справі направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місяця проживання відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Однак, конверт з ухвалою суду був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку.

Згідно з ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.

Окрім того, суд зазначає, що згідно із частиною сьомою статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У даному контексті також слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03, Страсбург, 03.04.2008), згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

За приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вказані приписи Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.12.2019 між Комунальним підприємством "КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН" (покупець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Дорошенком Сергієм Олександровичем (постачальник, відповідач) укладений договір №892-ЕС-19 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця у встановлений строк "Підіймально-транспортувальне обладнання" код 42410000-3 за ДК 021-2015 (ремені тягові для ліфтів), далі - товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у Технічній специфікації (Додаток 1) до договору, що є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити його вартість.

Згідно із п.2.1. договору, постачальник повинен поставити покупцю товар, якість якого повинна відповідати діючим нормам якості для товару даного виду, вимогам, викладеним у Технічній специфікації (Додаток 1) до договору, що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.3.2. договору ціна цього договору включає вартість товару, вартість усіх супутніх робіт/послуг, які пов`язані з поставкою товару, усіх інших витрат, необхідних для виконання умов цього договору.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що сума цього договору становить 175180,00 грн (п.3.3. договору).

Ціна на товар, за який здійснена попередня оплата згідно із п.4.2. договору, не підлягає зміні (п.3.4. договору).

У пункті 4.2. договору сторони погодили, що покупець протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання рахунку-фактури від постачальника здійснює оплату за замовлений товар шляхом перерахування постачальнику попередньої оплати в розмірі 50 % від суми договору.

Згідно із п.4.3. договору остаточний розрахунок у розмірі 50 % від вартості поставленого товару покупець здійснює протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару належної якості на склад покупця на підставі видаткової накладної.

Датою оплати є дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника (п.4.4. договору).

Поставка товару здійснюється за письмовим замовленням покупця, виходячи з його фінансових можливостей та виробничих потреб. Замовлення направляється постачальнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення (п.5.1. договору).

За змістом пункту 5.2. договору поставка товару здійснюється протягом 25 (двадцяти п`яти) календарних днів з дати перерахування покупцем на поточний рахунок постачальника попередньої оплати відповідно до п. 4.2 даного договору.

Датою поставки товару є дата, коли товар був переданий у власність покупця в місці поставки (п.5.6. договору).

Відповідно до п.5.7. договору, зобов`язання постачальника щодо поставки товару вважаються виконаними у повному обсязі з моменту передачі замовленого товару належної якості у власність покупця у місці поставки на підставі видаткової накладної.

Згідно із п.5.8. договору, право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту (дати) підписання уповноваженими особами обох сторін видаткової накладної та передання товару покупцю в місці поставки.

Постачальник у відповідності до пп.6.3.1. п.6.3. договору зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені даним договором.

Пунктом 7.2. договору сторони погодили, що у разі затримки поставки товару, або поставки не в повному обсязі, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за кожен день затримки, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару.

Згідно із п.10.1. договору у редакції додаткової угоди №1 до договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 30.06.2020 включно.

13.01.2020 позивач направив на електронну пошту відповідача лист-замовлення на поставку товару.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.01.2020 на виконання умов договору здійснив попередню оплату у розмірі 50% в підтвердження чого надав платіжне доручення №616 від 23.01.2020, однак відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань поставку товару у строки встановлені п.5.2.догоовру.

Відповідачем здійснено поставку товару 01.04.2020 на підтвердження чого позивачем надано видаткову накладну №5 від 01.04.2020.

На виконання п.4.3. договору позивач здійснив остаточний розрахунок за поставлений товар 09.04.2020 на підтвердження чого надав платіжне доручення № 2703 від 09.04.2020.

Оскільки відповідачем допущено прострочення виконання взятих на себе зобов`язань з своєчасної поставки товару, позивач звернувся до відповідача із претензією вих. №12/04-331 від 27.04.2020 про сплату штрафних санкцій у загальній сумі 19970,52 грн.

З огляду на те, що відповідач вимоги позивача не задовольнив позивач звернувся до суду із позовом про стягнення штрафних санкцій у сумі 19970,52 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом вище, між сторонами укладений договір №892-ЕС-19 від 21.12.2019, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити позивачу поставку товару протягом 25 (двадцяти п`яти) календарних днів з дати перерахування позивачем на поточний рахунок постачальника попередньої оплати в розмірі 50 % від суми договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач здійснив попередню оплату у розмірі 50%, а саме на суму 87590,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №616 від 23.01.2020. Отже, поставка продукції мала бути здійснена у строк до 17.02.2020 включно.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як підтверджено матеріалами справи відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставку позивачу товару здійснив 01.04.2020 згідно із видатковою накладною №5 від 01.04.2020.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором щодо постачання товару належним чином доведений та підтверджений матеріалами справи.

Відповідач у відповідності наведених приписів процесуального закону не спростував наведених у позові обставин щодо поставки товару з порушенням строку, встановленого у п.5.2. договору.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За змістом пункту 7.2 договору, у разі затримки поставки товару, або поставки не в повному обсязі, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за кожен день затримки, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару.

Проаналізувавши зміст пункту 7.2 договору, судом встановлено, що передбачений даним пунктом штраф, який нараховується у відсотках за кожен день затримки від вартості непоставленого товару за своєю правовою природою є пенею.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт несвоєчасної поставки відповідачем товару, позивач обґрунтовано здійснив нарахування штрафних санкцій (пені) на підставі пункту 7.2 договору.

Згідно із розрахунком позивача, нарахування пені здійснено за період з 18.02.2020 по 01.04.2020, проте оскільки поставка товару відбулася 01.04.2020, то день фактичної поставки товару не враховується у період за який нараховується пеня.

Здійснивши перерахунок пені судом встановлено, що сума пені становить 7532,74 грн, у зв`язку із чим вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Як підтверджено матеріалами справи, мало місце прострочення поставки продукції понад 30 (тридцять) днів, у зв`язку із чим, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару, що становить 175180,00 грн.

Розрахунок штрафу у сумі 12262,60 грн є арифметично правильним, відповідає умовам договору, а тому вимоги у цій частині суд визнає обґрунтованими та такими підлягають задоволенню.

Отже, загальна сума штрафних санкцій, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 19795,34 грн.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, суд задовольняє частково позовні вимоги Комунального підприємства "КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ДОРОШЕНКА СЕРГІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН" (03056, місто Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 35, ідентифікаційний код 03328913) штрафні санкції у сумі 19795,34 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2083,56 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 23.09.2020.

Суддя С.О. Турчин