Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.09.2020 м. Івано-ФранківськСправа № 909/610/20

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , , розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича,

про стягнення коштів в сумі 140247 грн 09 к.

встановив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернулась Фізична особа-підприємець Чорний Олег Леонідович із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича про стягнення заборгованості в сумі 140247 грн 09 к.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

21.07.2020 суд відкрив провадження у справі та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк у 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту отримання цієї ухвали для подання відзиву на позов.

13.08.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№10412/20), який суд приєднав до матеріалів справи.

Також, в ухвалі від 21.07.2020 суд встановив відповідачу строк - 5 днів з дня вручення цієї ухвали, для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням.

Відповідач у встановлений строк заяву із обґрунтуванням своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не подав.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав зобов"язання щодо оплати орендних платежів в строки, передбачені договором оренди нежитлового приміщення №б/н від 26.10.2016, внаслідок чого позивач на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов"язання, нарахував відповідачу 5781 грн 78 к. - 3% річних та 10054 грн 00 к. - інфляційних втрат та на підставі п.8.1.1. договору - пеню в розмірі 58145 грн 60 к. Також вказав, що допущені відповідачем порушення договірних зобов"язань спричинили йому збитки: за несплату газопостачання орендованого приміщення в розмірі 33965 грн 71 к. та 32300грн 00 к. в зв"язку з неповерненням обладнання. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 11, 509, 611, 625 ЦК України.

Заперечення відповідача.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань не заперечив. В частині позовних вимог про стягнення збитків за несплату газопостачання орендованого приміщення в розмірі 33965 грн 71 к. та 32300 грн 00 к. в зв"язку з неповерненням обладнання заперечив, вказав що позивач не подав жодних належних доказів для підтвердження заявлених сум. Щодо вимог про стягнення пені, звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Обставини справи.

26.10.2016 фізична особа-підприємець Чорний Олег Леонідович (орендодавець) та фізична особа - підприємець Романюк Роман Ярославович уклали договір оренди нежитлового приміщення.

Пунктом 1.1. договору сторони погодили, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення (далі - об`єкт, що орендується).

Адреса приміщення, що орендується: м. Івано-Франківськ, вул. Зв`язкова, 6, що належить орендодавцю на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно №690 від 28.12.2010 року, серія САЕ № 220924 (п.1.2. договору).

Загальна площа предмета, що орендується: 117,8 м2 (п.1.3. договору).

Сторони домовилися, що за листопад місяць 2016 року орендна плата буде проплачена в день підписання даного договору авансом, а саме 16000,00 грн. З листопада 2017 року розмір орендної плати становитиме 17000,00 грн. за кожний наступний місяць; починаючи з 25 місяця включно (з листопада 2018 року) розмір орендної плати становитиме 18000,00 грн. за кожний наступний місяць до кінця дії даного договору (п.4.1. договору).

Згідно з п. 4.4. договору орендна плата сплачується в готівковому порядку в касу орендодавця наперед (авансом) не пізніше 05 числа за оплачуваний місяць.

В п.8.1.1. договору, сторони погодили, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів сплачується в касу орендодавця пеня в розмірі облікової ставки НБУ від суми боргу орендної плати за прострочений період за кожен день прострочення.

Відповідач (орендар) прийняті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного внесення орендних платежів належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість з орендної плати за період з березня 2018 року по вересень 2018 року в сумі 110000 грн 00 к.

Господарський суд Івано-Франківської області 03.01.2020 ухвалив рішення у справі №909/918/19, яке залишене без змін Західним апеляційним господарським судом (постанова від 12.03.2020), відповідно до якого позов Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича до Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича про стягнення коштів в сумі 110000 грн 00 к. орендної плати задоволив.

Згідно приписів ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищенаведену норму закону, суд приймає рішення Господарський суд Івано-Франківської області 03.01.2020 у справі №909/918/19 як доказ, що саме внаслідок порушення Фізичною особою-підприємцем Романюком Романом Ярославовичем договірних зобов"язань виникла зоборгованість з орендної плати.

У зв`язку з тим, що відповідач станом на 15.07.2020 заборгованість з орендної плати не погасив, позивач згідно з п. 8.1.1. договору, за прострочення сплати орендних платежів, нарахував пеню в сумі 58145 грн 60 к. грн., керуючись ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 5781 грн 78 к. та інфляційні втрати в сумі 10054 грн 00 к., а також 33965 грн 71 к. збитків у зв"язку із несплатою послуг газопостачання та 32300 грн 00 к. збитків, визначених як вартість неповернутого обладнання та звернувся до суду за захистом порушеного права.

Оцінка доказів. Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Як встановлено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 202 Господарського кодексу України та статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2).

Оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання, він повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Щодо вимог позивача про стягнення 66265 грн 71 к. збитків.

Суд виходить з того, що в силу ч.1 ст.216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарській санкції.

Нормами ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

Частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно приписів статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При цьому господарський суд зазначає, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Виходячи з приписів ст.22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, суд констатує, що збитки мають правову природу, яка не ототожнюється з будь-якими сумами, які особа повинна сплатити у зв"язку з виконанням умов договору, оскільки під збитками слід розуміти реальну втрату матеріальних цінностей, а також реальні витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, або втрата доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру збитків покладається на позивача відповідно до вимог частини другої статті 623 Цивільного кодексу України, згідно якої розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Позивач твердить, що відповідач порушив умови п.6.3. та п.6.5. договору оренди нежитлового приміщення щодо укладення договору на газопостачання та оплати вартості спожитого газу, а тому повинен відшкодувати 33965 грн 71 к. збитків у вигляді заборгованості за спожитий газ.

Суд констатує, що заявлені вимоги про стягнення з відповідача 33965 грн 71 к., які позивач називає збитками не є збитками в розумінні ст.225 ГК України, а є заборгованістю яка виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору, на підтвердження розміру якої позивач не подав жодного доказу.

Також позивач стверджує, що при укладенні договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 відповідач отримав в користування разом з приміщенням кухонно- ресторанне обладнання, частину якого не повернув позивачу після припинення договору оренди та повернення приміщення, а тому повинен відшкодувати збитки в розмірі 32300 грн 00 к. як вартість неповерненого обладнання.

В підтвердження завданих збитків позивач посилається на Акт приймання передачі № 1 від 20.10.2016, договір купівлі - продажу обладнання і іншого майна від 30.08.2014 укладений позивачем та Фізичною особою підприємцем Іщуком Віталієм Анаталійовичем та Акт приймання - передачі майна та обладнання від 30.08.2014.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

Приписами ст. 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Дослідивши та оцінивши подані позивачем докази, суд встановив, що ці докази містять інформацію щодо вартості обладнання станом на 2014 рік та погоджені позивачем та ФОП Іщуком В.А. при укладенні договору 30.08.2014, а акт приймання передачі № 1 від 20.10.2016 підписаний позивачем і відповідачем до укладення договору оренди від 26.10.2016 не містить інформації про вартість прийнятого обладнання та умов щодо його повернення, та спрямовані на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а тому не можуть бути належними та достовірними в розумінні статей 76, 78 Господарського процесуального кодексу України.

Розрахунок вартості неповерненого обладнання не може ґрунтуватися на припущеннях позивача, оскільки вони не є фактичними даними в розумінні ст.73 Господарського процесуального кодексу України. Інших доказів на підтвердження кількості та вартості неповерненого обладнання позивач суду не подав.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження розміру заборгованості за газопостачання та факту неповернення майна чи його вартості, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог в частині відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд враховує, що у справі "Серявін та інші проти України", Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип пов"язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Щодо вимог про стягнення пені.

В силу ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач при виконанні умов договору оренди від 26.10.2016 допустив порушення строку внесення орендних платежів, а тому у позивача було право на нарахування пені та звернення до суду з вимогою про її стягнення в межах строку позовної давності.

13.08.2019 відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст.261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Суд встановив, що строк на звернення до суду з позовом до відповідача, за порушення строку внесення орендної плати за березень 2018 року розпочався 06 березня 2018 року, за квітень -06 квітня 2018, за травень - 06 травня 2018, за червень- 06 червня 2018, за липень - 06 липня 2018, за серпень - 06 серпня 2018, за вересень - 06 вересня 2018 тобто з дня невнесення орендної плати за оплачуваний місяць та закінчився через 1 рік - відповідно 06 березня 2019 року, 06 квітня 2019 року , 06 травня 2019 року, 06 червня 2019 року, 06 липня 2019 року, 06 вересня 2019 року, в той час як позивач звернувся з позовом до суду 15.07.2020, тобто з пропущенням річного строку позовної давності, встановленого ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Висновки суду.

Зважаючи на те, що факт прострочки виконання зобов`язання за договором постачання природного газу №5245/1617-БО -15 підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, суд перевірив правильність нарахування позивачем 3% річних за період з 01.10.2018-01.07.2020 та інфляційних втрат за період жовтень 2018 - липень 2020 та дійшов висновку що вимога позивача про стягнення з відповідача 10054 грн 00 к. 3% річних та 5781 грн 78 к. інфляційних нарахувань обґрунтована та належить до задоволення.

Позовні вимоги про стягнення 58145 грн 60 к. пені не належать до задоволення в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Позовні вимоги про стягнення 33965 грн 71 к. збитків за несплату газопостачання орендованого приміщення та 32300 грн 00 к. збитків в зв"язку з неповерненням обладнання, не належать до задоволення, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до відповідача.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача 10054 грн 00 к. 3% річних та 5781 грн 78 к. інфляційних нарахувань.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 2103 грн 711 к., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 11 липня 2020 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд, враховуючи часткове задоволення позовних вимог судовий збір в розмірі 237 грн 54 к. - покладає на відповідача, судовий збір в розмірі 1866 грн 17 к. - на позивача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, статтями 2, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича до Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича про стягнення заборгованості в сумі 140247 грн 09 к. задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича, АДРЕСА_2 (код НОМЕР_2 ) - 10054 (десять тисяч п"ятдесят чотири гривні) 00 к. - 3% річних, 5781 (п"ять тисяч сімсот вісімдесят одну гривню) 78 к. - інфляційних нарахувань, а також 237 (двісті тридцять сім гривень) 54 к. - судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення 33965 (тридцять три тисячі дев"ятсот шістдесят п"ять гривень) 71 к. збитків за несплату газопостачання орендованого приміщення, 32300 (тридцять дві тисячі триста гривень) 00 к. - збитки в зв"язку з неповерненням обладнання та 58145 ( п"ятдесят вісім тисяч сто сорок п"ять гривень) 60 к. пені - відмовити.

Судовий збір в сумі 1866 (одну тисячу вісімсот шістдесят шість) 17 к. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.09.2020

Суддя Т. В. Максимів