РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.09.2020Справа № 910/6252/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Білорусько-Литовського спільного підприємства "КТМ-2000" Товариство з обмеженою відповідальністю

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюпол" та Київської торгово-промислової палати

про стягнення збитків в розмірі 66 264,42 білоруських рублів.

Представники сторін:

від позивача: Крупник О.М.;

від відповідача 1: Рибачок В.А., Рижий В.І.;

від відповідача 2: Плотян Д.С., Сізікова Л.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Білорусько-Литовське спільне підприємство «КТМ-2000» Товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алюпол» та Київської торгово-промислової палати про стягнення збитків в розмірі 66 264,42 білоруських рублів.

Позовні вимоги обґрунтовані анулюванням відповідачем 2 Сертифікатів походження товарів по формі СТ-1 № BY63000F 2897/1 15011156 від 29.07.2016, BY63000F 3652/8 1574207 від 26.09.2016, № BY63000F 3890/4 1574251 від 07.10.2016, № BY63000F 4358/18 1525740 від 29.11.2016 згідно Наказу № 9 від 02.05.2018, які надавались відповідачем 1 позивачу при поставці товару за Договором № 558 від 08.01.2014, в зв`язку з чим, згідно акту перевірки № 06811/17079/32000116 від 17.07.2019 позивачу нараховано додаткових платежів у розмірі 153 611,07 білоруських рублів ввізного мита та 30 722,24 білоруських рублів податку на додану вартість, у зв`язку з ввезенням товару на митну територію Республіки Білорусь без підтверджуючих документів походження товарів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

29.05.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.07.2020.

05.06.2020 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

30.06.2020 представником відповідача 2 подано клопотання про відкладення судового засідання.

30.06.2020 представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву.

03.07.2020 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 06.07.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 03.08.2020.

31.07.2020 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

31.07.2020 представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву.

31.07.2020 представником позивача подано письмові пояснення.

У судове засідання 03.08.2020 представники сторін з`явились.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.09.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

11.09.2020 представником відповідача 2 подано клопотання про зупинення провадження у справі.

У судове засідання 14.09.2020 представники сторін з`явились.

За результатами розгляду клопотання представника відповідача 2 про зупинення провадження у справі, судом залишено його без розгляду, з огляду на положення ч. 2 ст. 207 ГПК України та ч. 3 ст. 195 ГПК України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів проти позову заперечили.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14.09.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алюпол» (далі - постачальник, відповідач 1) та Білорусько-литовським спільним підприємством «КМТ-2000» Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - покупець, позивач) укладено Договір поставки №558 (далі - Договір) за умовами якого, постачальник зобов`язується виготовити та поставити (передати у власність покупця) профіль алюмінієвий екструдований (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити товар.

Згідно п. 2.1. Договору, поставка товару здійснюється на умовах FСА смт. Бородянка Україна, згідно правил Інкотермс-2010.

Загальна сума Договору складає 1000000 доларів США (п. 2.3 Договору).

Пунктами 2.4 та 2.5 Договору визначено, що поставка товару здійснюється партіями згідно кожної окремої специфікації, яка є невід`ємною частиною даного Договору і включає найменування товару, артикул товару, кількість та ціну товару, який має бути поставлено за даним Договором покупцю. Ціна за кожну партію товару визначається за формулою ціни, розрахованої згідно п. 2.6 даного Договору.

Згідно п.п. 3.1., 3.2. Договору покупець надсилає постачальнику підписану, скріплену печаткою заявку (допускається використання факсового зв`язку або електронної пошти) з зазначенням наступних даних: артикулу товару; найменування товару; кількість та одиниця виміру; найменування вантажоодержувача; підпис та ПІБ контактної особи; дата та номер заявки.

Постачальник протягом 3 робочих днів (у відповідності із законодавством постачальника) з дня отримання заявки направляє покупцю підтвердження про можливість її виконання шляхом електронного зв`язку.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що строк поставки за даним Договором визначається окремо на кожну партію товару (кожне замовлення), але не може перевищувати 20 календарних днів з моменту підтвердження заявки постачальником (п. 3.2. даного Договору).

Відповідно до п. 3.8 Договору, на кожну відвантажену партію товару постачальник надає наступні документи: екземпляр міжнародної товарно-транспортної накладної СМR; інвойс; специфікацію; копію вантажної митної декларації; пакувальний лист; сертифікати відповідності; сертифікат походження товару (форма СТ-1).

Договір вступає в силу з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2015, а в частині виконання сторонами зобов`язань до повного їх виконання (п. 10.1 Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов укладеного Договору відповідач 1, ТОВ «Алюпол» надав згідно інвойсу №919 від 29.07.16 сертифікат походження товару за формою СТ-1 №ВY63000F 2897/1 1501156 від 29.07.2016 року (далі - Сертифікат 1); згідно інвойсу №1290 від 26.09.16 сертифікат походження товару за формою СТ-1 №ВY63000F 3652/8 1574207 від 26.09.2016 року (далі - Сертифікат 2); згідно інвойсу № 1390 від 07.10.2016 сертифікат походження товару за формою СТ-1 №ВY63000F 3890/4 1574251 від 07.10.2016 року (далі - Сертифікат 3) та згідно інвойсу № 1644 від 24.11.2016 сертифікат походження товару за формою СТ-1 №ВY63000F 4358/18 1525740 від 29.11.2016 року (далі - Сертифікат 4).

У відповідності до п. 1 ст. 2 Договору про зону вільної торгівлі (дата підписання 18.10.11 року, який ратифікований Законом України «Про ратифікацію Договору про зону вільної торгівлі» N 5193-VI від 30.07.2012) вчиненого в тому числі Республікою Білорусь та Україною, визначено, що сторона не застосовує мита та інших платежів, еквівалентних миту стосовно експорту товару, призначеного для митної території іншої сторони, та/або імпорт товару, що походить з митної території іншої сторони.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховної Радою України, є частиною національного законодавства і вони застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Позивачем на підтвердження походження товару з митної території України до митного органу Республіки Білорусь надано Сертифікати 1, 2, 3 та 4 про походження товару (за формою СТ-1).

Як зазначає позивач, при укладенні Договору він розумів та розраховував, що до нього не буде застосовано ввізне мито, що згідно ТН ВЕД Євразійського митного союзу складало, на момент виникнення спірних правовідносин, від 12% до 14,7% від митної вартості товару.

Однак, згідно наказу Київської торгово-промислової палати (далі - відповідача 2) №9 від 02.05.2018, через 1,5 роки після ввезення товару на митну територію Республіки Білорусь, Сертифікати 1, 2, 3 та 4 було анульовано у зв`язку з їх неправомірним оформленням і видачею.

У зв`язку з анулюванням Сертифікатів 1, 2, 3, 4 та повідомленням цієї інформації до митних органів Республіки Білорусь, митною інспекцією Мінської регіональної митниці проведено камеральну перевірка позивача.

Згідно акту перевірки №06811/17079/32000116 від 17.07.2019 позивачу нараховано додаткових платежів у розмірі 153 611,07 білоруських рублів ввізного мита та 30 722,24 білоруських рублів податку на додану вартість, у зв`язку з ввезенням товару на митну територію Республіки Білорусь без підтверджуючих документів походження товарів.

09 грудня 2019 року рішенням Мінської регіональної митниці внесено зміни в рішення від 14.08.2019 № 12/30234 по Акту виїзної перевірки від 17.07.2019 № 06811/17079/32000116, яким розрахунок сум ввізного мита та пені було викладено в новій редакції, на виконання якого позивачем сплачено 55 220,33 білоруських рублів ввізного мита, що підтверджується платіжним доручення № 2312 від 10.12.2019 та 11 044,09 білоруських рублів податку на додану вартість, що підтверджується платіжним дорученням № 2313 від 10.12.2019.

Позивач зазначає, що необхідність сплати ним ввізного мита та ПДВ стала наслідком протиправної поведінки посадових осіб відповідача 2, який своїми діями щодо анулювання Сертифікатів 1, 2, 3 завдав позивачу шкоди, у зв`язку із чим останній звернувся до господарського суду із позовом про солідарне стягнення з відповідачів збитків у розмірі 66 264,42 білоруських рублів.

Відповідач 1 в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач безпідставно стверджує, що відповідач 1 навмисно подав у пакеті документів незаконно оформлені і видані Сертифікати ТПП Російської Федерації, оскільки жодного доказу того, що Сертифікати ТПП Російської Федерації були скасовані або анульовані в матеріалах справи відсутні, також в матеріалах справи відсутні належні докази незаконного оформлення/видачі Сертифікату походження RUUA від 26.11.2015, виданого ТПП Російської Федерації. Відповідач 1 зазначає, що на момент надання зазначених сертифікатів, такі сертифікати видані компетентним органом Київською торгово-промисловою палатою з дотриманням норм чинного законодавства, що також підтверджується викладеними в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019 року у справі №826/11396/18 обставинами. Таким чином, відповідач 1 зазначає, що позовна заява не містить обґрунтувань та доказів наявності у діях відповідача 1 усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, які необхідні для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків.

Відповідач 2, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву, зазначає, що процедура видачі та подальшої ануляції Сертифікатів відбувалась у відповідності до вимог Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, яка ратифікована Законом України від 06.07.2011 №3592-VI. Відповідач зазначає, що відповідно до п. 2.3 вказаних Правил та з урахуванням того, що Торгово-промисловою палатою РФ в рамках вищезазначеної Угоди було видано сертифікати походження на сировину за формою СТ-1, експертом Київської торгово-промислової палати при видачі спірних Сертифікатів походження форми СТ-1 на профіль алюмінієвий застосовано принцип кумуляції. Відповідач зазначає, що на підставі звернення Державного комітету Республіки Білорусь до ДФС України та на підставі листа Київської міської митниці ДФС України від 04.04.2017 року №2822/10/26-70-19-04, який видано митним органом за результатами проведеної верифікації (перевірки достовірності) Сертифікатів СТ-1, а також, на підставі п. 6.8. Правил визначення країни походження товарів та п.п. 7.18 Методики про порядок визначення країни походження товарів/послуг, оформлення та засвідчення сертифікатів відповідних форм, затвердженої Рішенням Президії Торгово-Промислової палати України від 29.05.2012 року, Сертифікати 1, 2, 3, 4 було анульовано. На неправомірність видачі сертифікатів СТ-1 за результатами верифікації відповідачу повідомила Київська міська митниця ДФС України листом від 04.04.2017 року №2822/10/26-70-19-04, у зв`язку із чим, відповідачем 2 вжито відповідні заходи і на підставі Наказу від 02.05.2018 № 9 Сертифікати 1, 2, 3, 4 про походження товару форми СТ-1 було анульовано.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів (ст. 1 Митного кодексу України).

За визначенням ст. 7 Митного кодексу України, встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу.

Уряди держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав (за текстом - СНД), керуючись Угодою про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 та Угодою про єдину Товарну номенклатуру зовнішньоекономічної діяльності Співдружності Незалежних Держав від 03.11.1995, прагнучи встановити єдиний порядок визначення країни походження товарів, домовились, що для цілей застосування заходів тарифного й нетарифного регулювання Сторони приймають Правила визначення країни походження товарів, які є невід`ємною частиною Угоди про Правила визначення країни походження товарів у СНД, ратифікованої Законом від 06.07.2011 №3592-VI (надалі - Правила).

Порядок визначення країни походження товарів, що ввозяться на митні території держав - учасниць Угоди з третіх країн і вивозяться в треті країни із цих держав, у відповідності до змісту Правил, регламентується національним законодавством держав - учасниць Угоди та міжнародними договорами.

Згідно п. 2.1 Правил, країною походження товару вважається держава - учасниця Угоди, на території якої товар було цілком вироблено чи піддано достатній обробці (переробці) відповідно до цих Правил.

Для цілей визначення країни походження товару, виготовленого в державі - учасниці Угоди, може застосовуватися кумулятивний принцип, який визначає походження того чи іншого товару під час його послідовної обробки (переробки). Якщо у виробництві кінцевого товару в одній з держав - учасниць Угоди використовуються матеріали, що походять з іншої або інших держав - учасниць Угоди, які підтверджені сертифікатом (сертифікатами) про походження товару форми СТ-1 та піддаються поетапній подальшій обробці (переробці) в іншій або інших державах - учасницях Угоди, то країною походження такого товару вважається країна, на території якої він востаннє був підданий обробці (переробці). За відсутності сертифіката (сертифікатів) форми СТ-1 про походження матеріалів з інших держав - учасниць Угоди визначення країни походження кінцевого товару здійснюється на підставі критерію достатньої обробки (переробки) (підпункти «а», «б», «в» п. 2.4 цих Правил).

Відповідно до п. 6.1 Правил, для підтвердження країни походження товару в конкретній державі - учасниці Угоди для цілей набуття режиму вільної торгівлі необхідне надання митним органам країни ввезення оригіналу, зокрема, сертифіката про походження товару форми СТ-1 (бланк сертифіката наведено в додатку 2, який є невід`ємною частиною Правил).

Сертифікат форми СТ-1 оформлюється та видається на одну партію товарів, строк застосування цього сертифіката для цілей надання режиму вільної торгівлі обмежено 12 місяцями з дати його видачі (п. 6.4 Правил).

Пунктом 6.3 Правил передбачено, що зазначений сертифікат видається органом (організацією), уповноваженим державою на видання відповідно до її національного законодавства.

Порядок видачі сертифікатів про походження товару з України визначено статтею 46 Митного кодексу України.

Так, у разі вивезення товарів з митної території України, сертифікат про походження товару з України в тих випадках, коли він необхідний і це відображено у національних правилах країни ввезення чи передбачено міжнародними договорами України, укладеними у встановленому законом порядку, видається органом або організацією, уповноваженими на це відповідно до закону.

Органи, які видали сертифікат про походження товару з України, зобов`язані зберігати його копію та інші документи, на підставі яких засвідчено походження цього товару з України, не менше 1095 днів від дня його видачі.

Статтею 47 Митного кодексу України передбачено процедуру верифікації (перевірки достовірності) сертифікатів про походження товару з України.

При цьому, органи та/або організації, уповноважені видавати сертифікати про походження товару з України, зобов`язані за запитом органів доходів і зборів безоплатно надавати їм інформацію, пов`язану з видачею таких сертифікатів і необхідну для здійснення їх верифікації.

З метою встановлення достовірності даних, зазначених у сертифікаті про походження товару з України, органи доходів і зборів можуть затребувати та отримувати у підприємств - виробників товарів або підприємств, які одержали від уповноваженого органу сертифікат про походження товару з України, документацію, необхідну для перевірки даних, зазначених у такому сертифікаті, а також здійснювати у порядку, встановленому законом, безпосередньо на підприємствах перевірку виробництва товарів та первинної документації, пов`язаної з таким виробництвом.

Водночас, верифікація (перевірка достовірності) сертифікатів про походження товару з України здійснюється органами доходів і зборів у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1029 (в тексті - Порядок).

У відповідності до п.п. 3, 4 Порядку, верифікація (перевірка достовірності) сертифікатів і декларацій здійснюється органами доходів і зборів на підставі запиту митного органу країни ввезення товару; у разі коли в запиті митного органу країни ввезення товару недостатньо відомостей для здійснення верифікації (перевірки достовірності) ДФС надсилає такому органу повідомлення про необхідність надання додаткової інформації.

Верифікація (перевірка достовірності) здійснюється за дорученням ДФС митницею, у зоні діяльності якої перебуває уповноважений орган, що видав сертифікат, або підприємство - виробник та/або експортер товару, яке оформило декларацію. Якщо експортер не є виробником товару, до верифікації (перевірки достовірності) залучається митниця, у зоні діяльності якої розміщено виробництво товару (пункт 5 Порядку).

Верифікація (перевірка достовірності) здійснюється з метою визначення автентичності (справжності) сертифіката і декларації та достовірності відомостей, що містяться в них, шляхом: отримання від уповноваженого органу підтвердження видачі сертифіката або від підприємства - виробника та/або експортера товару - підтвердження оформлення декларації; перевірки відповідності інформації, зазначеної у сертифікаті або декларації, інформації, наданій митниці уповноваженим органом або підприємством - виробником та/або експортером товару; проведення в разі потреби в установленому порядку експертизи бланка сертифіката, відбитка печатки та підпису відповідної посадової особи уповноваженого органу (пункт 6 Порядку).

Перевірка достовірності відомостей, що містяться в сертифікаті або в декларації, згідно із пунктом 7 Порядку, здійснюється шляхом: проведення перевірки товару, зазначеного у сертифікаті або декларації, на відповідність вимогам, установленим міжнародними договорами; визначення критерію достатньої переробки; порівняння інформації, яка міститься в сертифікаті або в декларації, з інформацією, зазначеною в зовнішньоекономічному договорі (контракті), комерційних та транспортних документах.

У разі виявлення підробки (фальсифікації) сертифіката або декларації, недостовірності даних, внесених до сертифіката або декларації, порушення вимог, встановлених міжнародними договорами, митниця, керуючись пунктом 9 Порядку, повідомляє уповноваженому органу і підприємству - виробнику та/або експортеру товару про виявлені порушення.

Про результати верифікації (перевірки достовірності) митниця інформує ДФС в строк, що не перевищує 60 календарних днів з дня надходження до неї запиту від ДФС. Зазначений строк може бути продовжено за рішенням керівника митниці, але не більше ніж на 15 календарних днів (пункт 10 Порядку).

В свою чергу, ДФС, на виконання пункту 11 Порядку, повідомляє митному органу країни ввезення товару, від якого надійшов запит, про результати верифікації (перевірки достовірності) у найкоротший строк, але не більше шести місяців з дня надіслання такого запиту, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Згідно п.п. 13, 14 Порядку, уповноважений орган, підприємство - виробник та/або експортер товару зберігає копії сертифікатів або декларацій та інших документів, на підставі яких засвідчено походження товару з України, не менше трьох років з дати видачі сертифіката або оформлення декларації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; запити митних органів країни ввезення товару та інші матеріали щодо верифікації (перевірки достовірності) сертифіката і декларації зберігаються в справах митниці протягом трьох років з дня надіслання такого запиту, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Листа Київської міської митниці ДФС № 7.8-1/15/11/14294 від 20.07.2020, у зв`язку із зверненням Державного митного комітету Республіки Білорусь та на виконання ПКМУ від 09.12.2015 року №1029 «Про затвердження Порядку верифікації (перевірки достовірності) сертифікатів і декларацій про походження товару з України» здійснено перевірку сертифікатів походження товару форми СТ-1, виданих Київською торгово-промисловою палатою ТОВ «Алюпол» на товар «профілі алюмінієві», та вказаною перевіркою встановлено, що Сертифікати форми CT-1 RUUA (4386376) від 17.08.2015, RUUA (4386366) від 06.04.2015, RUUA (4533567) від 26.11.2015 неправомірно видані ТПП Російської Федерації з порушенням пунктів 5.1 та 5.2 Правил визначення країни походження товарів у СНД від 20.11.2009, не можуть бути документами, які підтверджують походження сировини «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів», в зв`язку з чим зазначено, що з огляду на відсутність походження сировини «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів», для визначення українського походження товару «профіль алюмінієвий» неможливо застосувати кумулятивний принцип.

В означеному Листі зазначено, що перевіркою встановлено наступне.

За умовами Правил визначення країни походження товарів у СНД від 20.11.2009 року, товар «профілі алюмінієві» набуває походження, якщо у виробництві кінцевого товару в одній з держав-учасниць Угоди використовуються матеріали, що походять з іншої або інших держав-учасниць Угоди, які підтверджені сертифікатом (сертифікатами) про походження товару форми СТ-1 та піддаються поетапній подальшій обробці (переробці) в іншій або інших державах-учасницях Угоди, то країною походження такого товару вважається країна, на території якої він востаннє був підданий обробці (переробці).

Інформацію про сировину та матеріали, з яких виготовлено товар, зазначено в сертифікатах, порядок виготовлення товару «профілі алюмінієві» міститься в довідках про порядок виготовлення товару №1 від 12.01.2015 та №1 від 20.01.2016, засвідчених виробником ТОВ «Алюпол».

При виготовленні товару «профілі алюмінієві», на який видано вищезазначені сертифікати форми СТ-1, використано сировину російського походження «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів». Походження російської сировини «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів» підтверджено сертифікатами про походження товару форми СТ-1, виданих ТПП Російської Федерації: RUUA (4386376) від 17.08.2015, RUUA (4386366) від 06.04.2015, RUUA (4533567) від 26.11.2015. Сировину «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів» для виробництва товару «профілі алюмінієві» завезено з Російської Федерації згідно договору №RM-ALUPOL/15-2 від 16.03.2015 між ТОВ «Алюпол» (Україна) та RUSAL Marketing Gmbh (Швейцарія). Відправником вказаної сировини є ВАТ «СУАЛ» філія «ВrАЗ-СУАЛ» (Російська Федерація).

Інформація про постачальника RUSAL Marketing Gmbh (Швейцарія) та відправника ВАТ «СУАЛ» філія «ВrАЗ-СУАЛ» (Російська Федерація) міститься в графі 1 сертифікатів форми СТ-1, які видані ТПП Російської Федерації на сировину російського походження «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів».

Враховуючи наведене, ТПП Російської Федерації повинна була видати сертифікати загальної форми для підтвердження російського походження сировини «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів».

Київська міська митниця ДФС України зазначила, що у зв`язку з використанням ТОВ «Алюпол» у виробництві готового продукту «профіль алюмінієвий» матеріалів невідомого походження «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів», неможливо підтвердити критерій походження «К» набуття товаром «профіль алюмінієвий» українського походження та правомірність видачі сертифікатів про походження товару форми №ВY63000F 2897/1 (1501156) від 29.07.2016, №ВY63000F 3652/8 (1574207) від 26.09.2016, №ВY63000F 3890/4 (1574251) від 07.10.2016, №ВY63000F 4358/18 (1525740) від 29.11.2016.

Так, на підставі звернення Державного комітету Республіки Білорусь до Київської міської митниці ДФС та запитом останньої до Київської ТПП провести перевірку сертифікатів, відповідачем 2 було видано наказ № 9 від 02.05.2018 про анулювання Сертифікатів 1, 2, 3, 4.

В наказі Київської Торгово-промислової палати № 9 від 02.05.2018 зазначено, що основною причиною, яка сприяла неправомірному оформленню і видачі сертифікатів походження форми СТ-1 уповноваженою особою Київської ТПП стали сертифікати форми СТ-1, незаконно оформлені і видані ТПП Російської Федерації (з порушенням пунктів 5.1 та 5.2 Правил визначення країни походження товарів у СНД від 20.11.2009р.) при експорті сировини «циліндричні заготовки з алюмінієвих сплавів» і для визначення українського походження товару «профіль алюмінієвий» неможливо застосувати кумулятивний принцип.

Отже, відповідно до Наказу Київської ТПП №9 від 02.05.2018 «Про анулювання сертифікатів про походження товарів», звернення Київської міської митниці ДФС став підставою для анулювання Сертифікатів Київської ТПП.

Таким чином, процедуру видачі та подальшої ануляції Сертифікатів 1, 2, 3, 4 здійснено відповідачем 2 у відповідності до вимог Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009 р., ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав» від 06.07.2011 року №3592-VI.

Судом також взято до уваги, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2019 року у справі №826/11396/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019 року, встановлено, що у межах спірних правовідносин Київською міською митницею було дотримано порядок та процедуру проведення верифікації сертифікатів форми СТ-1, якій, як було встановлено раніше, передували доручення ДФС України. За результатами верифікації (перевірки) достовірності сертифікатів форми СТ-1 митний орган дійшов висновку, що останніми не виконуються умови, встановлені Правилами, для набуття українського походження товару «профіль алюмінієвий», про що відповідними листами було повідомлено уповноважений орган - Київську ТПП та експортера товару - ТОВ «Алюпол».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України.

Обов`язковими умовами покладення відповідності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Отже, зменшення майнових благ внаслідок неправомірних дій наступає об`єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов`язань.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов`язань - причиною. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (виключає його відповідальність).

Отже, відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Враховуючи викладене, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування, а також, на позивача покладено обов`язок доведення того факту, що ці доходи (вигода) не є абстрактними.

Суд, оцінивши матеріали справи, дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що позивачу в результаті неправомірних дій відповідачів було завдані збитки.

Посилання позивача на те, що відповідач 2 за попередньою змовою з відповідачем 1, внаслідок недбальства прийняв Сертифікати, видані ТПП Російської Федерації та на їх підставі видав Сертифікати 1, 2, 3, 4, що надавали позивачу митну пільгу при імпорті ним товару, а в подальшому їх самостійно анулював, є власними припущеннями позивача, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Викладені вище обставини та факти свідчать про відсутність в діях ТОВ «Алюпол» та Київської торгово-промислової палати протиправної поведінки та вини, тобто про відсутність у діях відповідачів складу цивільного правопорушення (ст. 1166 ЦК України), що є підставою для відмови у позові.

Враховуючи не доведення позивачем складу цивільного правопорушення (збитків, порушення договірних зобов`язань, причинно-наслідкового зв`язку між діями та понесеними збитками), відсутні підстави для стягнення збитків, як правового наслідку порушення зобов`язання, відповідно до ст.ст. 22, 611 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.09.2020

Суддя О.А. Грєхова