СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2020 р. Справа № 905/1106/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Ярітенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" (вх.№1006 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 04.03.2020, ухвалене суддею Лейбою М.О. у приміщенні господарського суду Донецької області 04.03.2020 об 11:52 год. (повне рішення складено та підписано 05.03.2020) у справі № 905/1106/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоміст", м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго", м.Курахове, Мар`їнський район, Донецька область

про стягнення 1912685,22 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 04.03.2020 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ТОВ "ДТЕК Східенерго" на користь ТОВ "Енергоміст" інфляційні втрати у розмірі 1453867,13 грн., 3% річних у розмірі 458818,09 грн., судовий збір в розмірі 28690,28 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати основного боргу в сумі 20523113,47 грн. (яка стягнута згідно з рішенням господарського суду Донецької області від 29.03.2017 у справі №905/2461/16), була оплачена відповідачем 22.01.2019, тобто несвоєчасно - позивач набув права на нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат; судом перевірено розрахунок 3% річних та встановлено, що позивачем невірно визначений періоду таких нарахувань, оскільки позивач здійснив розрахунок 3% річних, помилково врахувавши до періоду прострочення день фактичного виконання відповідачем грошового зобов`язання; здійснивши перерахунок 3% річних за період 25.04.2018 - 21.01.2019 суд дійшов висновку, що розмір цих вимог становить 458818,10 грн., однак з урахуванням вимог ч.2 ст.237 ГПК України, стягненню підлягає сума 458818,09 грн.; перевіривши розрахунок інфляційних втрат в сумі 1453867,13 грн. за період квітень 2018 року - січень 2019 року, суд першої інстанції визнав його обґрунтованим та арифметично вірним.

Щодо посилань відповідача на ст.ст.614, 617 ЦК України як на підставу звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, місцевий господарський суд зазначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу і не є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання в розумінні норм чинного законодавства; суть нарахування на суму боргу індексу інфляції та процентів річних полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, посилання відповідача на приписи ст.614, 617 ЦК України суд першої інстанції визнав юридично неспроможними.

Стосовно позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, суд першої інстанції зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст.625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат; стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували поданню позову; враховуючи вимоги ст.257 ЦК України, нарахування 3% річних та інфляційних втрат має здійснюватися за останні три роки, які передували зверненню позивача з позовом у справі - 13.06.2019, відтак, на час звернення позивача з позовом у даній справі 13.06.2019 строк позовної давності по заявленим вимогам щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, стягнуту за рішенням суду, не закінчився.

Відповідач із рішенням не погодився, у межах встановленого законом строку подав апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апелянт зазначає, що спірний договір укладався сторонами з метою поставки електроенергії на ДТЕК Зуївська ТЕС, що тимчасово, з початку проведення АТО, перебуває під контролем незаконних військових формувань; виконання договору здійснювалося сторонами в умовах проведення АТО на Сході України, що, за твердженням заявника скарги, виключає належне виконання зобов`язань за договором як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Із посиланням на ч.1 ст.218 ГК України, ч.1 ст.614 ЦК України відповідач стверджує про наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, зазначаючи про те, що в березні 2017 року над відокремленим підрозділом відповідача ДТЕК Зуївська ТЕС фактично було втрачено контроль у зв`язку з протиправними діями невідомих озброєних формувань; втрати від привласнення майна відповідача оцінюється в декілька мільярдів гривень; у 2017 році Президентом України та Кабінетом Міністрів України запроваджено тимчасові надзвичайні заходи на ринку електричної енергії; введення заборони на переміщення стосується й вугільної продукції, яка поставлялася з території проведення АТО та є основним енергоносієм для діяльності теплоелектростанцій відповідача. Також, на думку заявника скарги, місцевим господарським судом було неправильно застосовано норми ЦК України стосовно позовної давності, оскільки про порушення відповідачем зобов`язання позивачеві стало відомо 15.06.2016, отже, позовна давність спливла 15.06.2019; суд першої інстанції помилково не врахував той факт, що 3% річних нараховуються за кожен день прострочки виконання грошового зобов`язання, отже, строк позовної давності також слід відраховувати за кожен день.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 22.09.2020.

21.09.2020 відповідач надав письмові пояснення, в яких наводить нові підстави для задоволення апеляційних вимог, а саме, зазначає про наступне: після прийняття рішення у справі №905/2461/16, яким з відповідача було стягнуто на користь позивача основну суму заборгованості, 3% річних та інфляційних у загальній сумі 21651575,04, згодом, у зв`язку з бездіяльністю державного виконавця щодо невиконання рішення суду останнім було стягнуто 3% та інфляційні у справах №905/1955/17 та 905/779/18 в загальній сумі 4583670,13 грн., таким чином, за весь час позивач отримав шляхом стягнення з відповідача 5712131,70 грн. компенсаційних виплат, що складає 26,3% від загальної суми боргу. Із посиланням на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, відповідач зазначає, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідно до ст.233 ГК України, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника, отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Відповідач просить відмовити у стягненні 3% річних з наведених вище підстав.

До вищевказаних пояснень не додано доказів надіслання їх копії позивачеві.

21.09.2020 у зв`язку з відпусткою судді Пуль О.А. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.

Присутній у судовому засіданні 22.09.2020 представник позивача, яким не було надано письмового відзиву на апеляційну скаргу, просив залишити вказану скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (повідомлення про вручення йому копії ухвали від 13.08.2020 долучено до матеріалів справи, т.2, а.с.22), не направив свого представника для участі в судовому засіданні 22.09.2020 та не повідомив суд про причини його неявки.

В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутній у судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представника позивача, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.01.2017 у справі №905/2461/16, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22.03.2017, встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленої позивачем електричної енергії за травень 2016 року згідно договором купівлі-продажу електроенергії №2/16-Э від 12.05.2016 та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 20523113,47 грн.

Вказаним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в розмірі 20523113,47 грн., 3% річних в розмірі 302683,71 грн. за період з 16.06.2016 по 30.11.2016, інфляційні втрати за період по жовтень 2016 року в розмірі 825777,86 грн.

У подальшому, у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем рішення господарського суду Донецької області від 18.01.2017 у справі №905/2461/16, позивач неодноразово звертався до суду із вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму несвоєчасно сплаченої заборгованості з основного боргу, стягнутої рішенням суду.

Так, рішенням господарського суду Донецької області від 19.10.2017 у справі №905/1955/17, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.11.2017, з відповідача на користь позивача стягнуті 3% річних в сумі 374333,66 грн. за період 01.12.2016 - 10.07.2017 та інфляційні втрати в сумі 1826557,09 грн. за період 01.12.2016 - 30.06.2017.

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.09.2018 у справі №905/779/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.12.2018, з відповідача на користь позивача стягнуті 3% річних за період з 11.07.2017 по 24.04.2018 у сумі 485807,39 грн. та інфляційні втрати за період липень 2017 року - березень 2018 року в сумі 1847080, 21 грн.

Основний борг у розмірі 20523113,47 грн., стягнутий рішенням господарського суду Донецької області від 29.03.2017 у справі №905/2461/16, погашено відповідачем 22.01.2019, що підтверджується копією платіжного доручення №203 від 22.01.2019 (т.1, а.с.25) та не заперечується сторонами.

З урахуванням вказаних обставин, ТОВ "Енергоміст" 13.06.2019 звернулося до господарського суду з позовом у даній справі № 905/1106/19 про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1453867,13 грн. за період квітень 2018 року - січень 2019 року та 3% річних за період 25.04.2018 - 21.01.2019 у розмірі 458818,09 грн.

Тобто позивачем заявлено до стягнення суми інфляційних та річних починаючи з квітня 2018 року (за період, наступний після того, за який було стягнуто відповідні нарахування згідно з рішенням господарського суду Донецької області від 27.09.2018 у справі №905/779/18) і по дату погашення боргу.

Суд першої інстанції задовольнив позов - з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ним з огляду на наступне.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України).

Також підстави припинення зобов`язання визначені статтями 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Відповідне узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №911/634/19.

Місцевий господарський суд вказав в оскаржуваному рішенні, що ним перевірено розрахунок 3% річних та встановлено, що позивачем невірно визначений періоду таких нарахувань, оскільки, як свідчать наведені у таблиці розрахунку вихідні дані, позивач здійснив розрахунок 3% річних помилково врахувавши до періоду прострочення день фактичного виконання відповідачем грошового зобов`язання, тобто 22.01.2019.

Дослідивши наведений у позовній заяві розрахунок (т.1. а.с.4), колегія суддів встановила, що позивачем дійсно зазначено день погашення боргу (22.01.2019) як кінцеву дату, однак фактично розрахунок здійснено за період з 25.04.2018 по 21.01.2019 включно, тобто за 272 дні прострочення, без включення дня фактичного виконання відповідачем грошового зобов`язання до періоду прострочення.

Отже, висновок місцевого господарського суду про наявність помилки в розрахунках позивача не підтверджується матеріалами справи, однак відповідне не вплинуло на правильність визначення суми 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача - 458818,09 грн.

Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 1453867,13 грн. за період квітень 2018 року - січень 2019 року також є арифметично вірним, про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні. Відповідних обставин не спростовано апелянтом.

У відзиві на позовну заяву (т.1, а.с.106) ТОВ "ДТЕК Східенерго" заявило про застосування позовної давності, стверджуючи, що, оскільки про порушення зобов`язання позивачеві стало відомо 15.06.2019, то позовна давність за вимогами про стягнення нарахувань закінчилася 15.06.2019. Аналогічні аргументи наведено відповідачем і в апеляційній скарзі.

Стосовно вказаних тверджень колегія суддів зазначає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України)

Як унормовано приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Виходячи зі змісту вказаних норм, колегія суддів зазначає, що законодавцем встановлено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення - отже таке зобов`язання є триваючим, а відтак, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постановах від 10.04.2018, від 27.04.2018 у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц - про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як було встановлено вище, позов ТОВ "Енергоміст" про стягнення з відповідача сум інфляційних і річних за період з квітня 2018 року по січень 2019 року, з урахуванням дати погашення заборгованості (22.01.2019), було подано 13.06.2019.

Тобто період нарахування знаходиться в межах трьох років, що передували подачі позову (з 13.06.2016 по 13.06.2019).

За таких обставин, колегія суддів вважає твердження відповідача про сплив позовної давності такими, що не узгоджуються з обставинами справи, нормами чинного законодавства та правовою позицією Верховного Суду. Отже місцевим господарським судом правомірно відмовлено в застосуванні позовної давності до вимог ТОВ "Енергоміст" у даній справі.

ТОВ "ДТЕК Східенерго" в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції вказувало на наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення договірних зобов`язань у відповідності до ч.1 ст.218 ГК України, ч.1 ст.614 ЦК України, зазначаючи, що порушення ним договірних зобов`язань сталося внаслідок випадку - виконання договору здійснювалося сторонами в умовах проведення АТО на Сході України, у березні 2017 року над відокремленим підрозділом відповідача ДТЕК Зуївська ТЕС фактично було втрачено контроль у зв`язку з протиправними діями невідомих озброєних формувань; втрати від привласнення майна відповідача оцінюється в декілька мільярдів гривень; у 2017 році Президентом України та Кабінетом Міністрів України запроваджено тимчасові надзвичайні заходи на ринку електричної енергії, тощо.

Тобто аргументи відповідача стосовно неможливості своєчасної оплати електроенергії, спожитої відокремленим підрозділом відповідача ДТЕК Зуївська ТЕС у травні 2016 року, фактично зводяться до того, що господарську діяльність відповідача було ускладнено через проведення АТО на Сході України, окрім того, у 2017 році виникли обставини, що спричинили тяжкий майновий стан ТОВ "ДТЕК Східенерго".

Стосовно доводів щодо проведення АТО, колегія суддів зазначає, що договір, на підставі якого виникла заборгованість, укладено 12.06.2016 (тоді як АТО на Сході України розпочалася у 2014 році), тобто, відповідну обставину не може бути визнано випадком, який перешкоджає своєчасному виконанню зобов`язань, взятих на себе сторонами вже під час існування цієї обставини.

Апелянт також стверджував, що в березні 2017 року над відокремленим підрозділом відповідача ДТЕК Зуївська ТЕС фактично було втрачено контроль у зв`язку з протиправними діями невідомих озброєних формувань; втрати від привласнення майна відповідача оцінюється в декілька мільярдів гривень. Однак відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження даних обставин та не обґрунтовано відсутності у ТОВ "ДТЕК Східенерго" обов`язку сплатити за електричну енергію, спожиту зазначеним підрозділом у травні 2016 року, тобто в той час, коли контроль над ним ще не було втрачено.

Так само відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що його майновий стан об`єктивно не дозволяв сплатити суму основного боргу згідно з договором за спожиту у травні 2016 року електричну енергію раніше, ніж таку сплату фактично було здійснено (у січні 2019 року).

Враховуючи, що затримка з оплатою виникла внаслідок несвоєчасного виконання своїх договірних зобов`язань відповідачем, який мав погасити борг ще у червні 2016 року, посилання апелянта на обставини, що виникли пізніше, а саме, у 2017 році, колегія суддів не вважає переконливими доводами.

Посилання на бездіяльність державного виконавця не можуть бути визнані належними аргументами, оскільки наявність виконавчого провадження за судовим рішенням про стягнення з боржника коштів не позбавляє боржника права та можливості самостійного погашення відповідної заборгованості. Відповідачем у суді першої та апеляційної інстанції не доведено неможливості своєчасного добровільного виконання рішення господарського суду Донецької області від 18.01.2017 у справі №905/2461/16.

Окрім того, відповідно до статті 617 ЦК України, частини 2 статті 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові від 25.06.2020 у справі №910/4926/19.

В апеляційній скарзі не наведено будь-яких інших обставин в обґрунтування вимог про звільнення відповідача від сплати сум інфляційних та річних.

Разом з тим, у наданих письмових поясненнях від 21.09.2020 відповідач фактично стверджує про наявність інших правових підстав для задоволення апеляційних вимог, а саме щодо зменшення заявлених до нарахування сум в порядку ст.233 ГК України - тобто вказані пояснення є доповненням до апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.266 ГПК України, у разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Проте, як уже зазначалося, відповідач не надав суду докази направлення копії вказаних пояснень позивачеві.

Окрім того, як було встановлено вище, у вказаних поясненнях апелянт посилається на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, згідно з якими, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника, отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Стосовно вищенаведених доводів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з приписів ч. 2 ст. 287 ГПК України, необхідною умовою для врахування відповідних висновків є подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій ухвалено постанову Верховного Суду.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у п. 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц, у п.36 постанови Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 920/618/18.

Відповідно до змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку посилається апелянт, у вказаній справі сторони в укладеному між ними договорі дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів; щодо суми заборгованості за договором поставки, яка станом на момент звернення з позовом складала 98381,92 грн., сплаченої відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі, позивач нарахував 40306,19 грн. пені, 30830,83 грн. штрафу, 110887,30 грн. відсотків річних, що разом складає 182024,32 грн., перевищуючи майже в два рази суму прострочення; з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

Разом з тим, у даній справі № 905/1106/19 розмір відсотків річних не збільшувався сторонами в договорі, позивачем не було заявлено до стягнення жодних штрафних санкцій за договором, а нараховано 458818,09 грн. трьох відсотків річних у відповідності до ст.625 ЦК України.

Сума відсотків у розмірі 458818,09 грн., заявлена до стягнення позивачем у даній справі 905/1106/19, складає лише 2,2% від суми основного боргу 20523113,47 грн. (а не перевищує суму боргу удвічі, як у справі №902/417/18).

Отже, установлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у справі №902/417/18, розглянутій Великою Палатою Верховного Суду, та у даній справі № 905/1106/19 є різними.

Посилання апелянта на те, що з нього було стягнуто значні суми за рішеннями судів у справах №905/2461/16, №905/1955/17 та №905/779/18, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки вони не стосуються предмету розгляду в даній справі №905/1106/19, в якій позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 1453867,13 грн. та 3% річних у розмірі 458818,09 грн. (що, на думку колегії суддів повною мірою узгоджується з принципами справедливості та пропорційності). Суд апеляційної інстанції також враховує, що, як було встановлено вище, суми річних та інфляційних, стягнуті судовими рішеннями у названих справах, нараховувалися у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідачем заборгованості за договором, при цьому ТОВ "ДТЕК Східенерго" не доведено, що затримка оплати сталася не з його вини.

Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначено лише про можливість зменшення сум відсотків річних у разі неспівмірності сукупної суми нарахувань (разом зі штрафом і пенею) та суми основного боргу. Висновків стосовно зменшення сум інфляційних із вищевказаних підстав постанова Великої Палати Верховного Суду не містить (як вбачається із вказаної постанови, позивачем у справі №902/417/18 не було заявлено до стягнення інфляційні втрати).

Однак апелянт у даній справі № 905/1106/19 наполягає на відмові у стягненні інфляційних втрат у розмірі 1453867,13 грн., не наводячи при цьому жодного правового обґрунтування даної вимоги.

Тобто відповідачем не спростовано правомірності стягнення з нього оскаржуваним рішенням на користь позивача як 3% річних у розмірі 458818,09 грн., так і 1453867,13 грн. інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України.

В ході апеляційного провадження заявником скарги не наведено обставин, що могли б бути визнані підставами для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 04.03.2020 у справі №905/1106/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.09.2020

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.О. Фоміна