ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Справа№ 910/18509/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 08.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.03.2020 (повний текст складено - 23.03.2020)

у справі №910/18509/19 (суддя - Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросем"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю

"Агрохолдинг Руно"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю

"Сільськогосподарське підприємство "Дніпро"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Підлуби Агро+"

про стягнення 321 080, 05 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросем" (надалі - позивач, ТОВ "Агросем") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно" (надалі - відповідач-1, ТОВ "Агрохолдинг Руно"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" (надалі - відповідач-2, ТОВ "СП "Дніпро"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Підлуби Агро+" (надалі - відповідач-3, ТОВ "Підлуби Агро+") про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 321 080, 05 грн, а саме з:

- ТОВ "Агрохолдинг Руно" 19 631, 04 грн основного боргу, 32 028, 11 грн пені, 32 844, 34 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 8 557, 20 грн 3% річних;

- ТОВ "СП "Дніпро" 86 009, 68 грн основного боргу, 15 000, 00 грн пені;

- ТОВ "Підлуби Агро+" 112 009, 68 грн основного боргу та 15 000, 00 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 умов договору поставки №16.04.18-14/1 від 16.04.2018, в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару. Оскільки виконання зобов`язань за договором поставки №16.04.18-14/1 від 16.04.2018 забезпечені договорами поруки №11/05/2019/1 від 11.05.2109, №11/05/2019 від 11.05.2019, позивачем також заявлено вимоги до відповідачів-2, -3.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення: з відповідача-1 на користь позивача 19 631, 04 грн основного боргу, 32 028, 11 грн пені, 32 647, 56 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 8 338, 54 грн 3% річних та 1 389, 68 грн витрат зі сплати судового збору; з відповідача-2 на користь позивача 86 009, 68 грн основного боргу, 15 000, 00 грн пені та 1 515, 15 грн витрат зі сплати судового збору; з відповідача-3 на користь позивача 112 009, 68 грн основного боргу, 15 000, 00 грн пені та 1 905, 15 грн витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення господарського суду першої інстанції ґрунтується на тому, що на виконання своїх зобов`язань за договором поставки, позивач поставив, а відповідач-1 прийняв товар на суму 705 650, 40 грн. Доказів повного розрахунку відповідачем-1 перед позивачем за отриманий товар матеріали справи не містять.

Перевіривши розрахунки відсотків за користування чужими грошовими коштами та 3% річних, суд першої інстанції встановив, що вони є арифметично невірними, а тому за перерахунком суду, вимоги в цих частинах задоволено частково. Щодо стягнення пені, господарський суд зазначив, що розмір пені є більшим, ніж позивачем заявлено до стягнення, однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідно в цій частині стягненню підлягає заявлений позивачем розмір пені.

Оскільки зобов`язання відповідача-1 перед позивачем було забезпечене договорами поруки №11/05/2019/1 та №11/05/2019, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що у відповідача-2, як поручителя, виник обов`язок погасити заборгованість за поставлений товар у розмірі 86 009, 68 грн та пеню у розмірі 15 000, 00 грн. В свою чергу, у відповідача-3 як поручителя, виник обов`язок погасити заборгованість за поставлений товар у розмірі 112 009, 68 грн та 15 000, 00 грн пені. Решта основного боргу у розмірі 19 631, 04 грн та решта пені, в розмірі 32 028, 11 грн, а також 32 647, 56 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами та 8 338, 54 грн 3% річних підлягають стягненню з відповідача-1.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач-1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19, позовну заяву залишити без розгляду повністю та повернути її позивачеві.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. Відтак, оскаржуване судове рішення ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не досліджено зміст договорів поруки, яке саме зобов`язання забезпечене за цими договорами, на яких підставах, і коли воно виникло. Зазначене призвело до того, що судом допущено подвійне стягнення з поручителів, так як за договорами поруки стягнення суми з одного поручителя виключає стягнення такої ж суми з іншого поручителя.

Також скаржник зазначив про те, що позивач в порушення умов договору поставки не здійснював досудового врегулювання спору, а такі заходи є обов`язковими. Позовна заява не мітить будь-яких даних щодо представника позивача, що унеможливлює відкриття провадження за нею та її розгляд. Відповідно, місцевий господарський суд мав повернути позивачеві позовну заяву із доданими до неї документами, оскільки існували процесуальні перешкоди для прийняття такої заяви для розгляду та ухвалення рішення по суті.

Окрім того, у тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обгрунтуванням причин такого пропуску.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Агрохолдинг Руно" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Агрохолдинг Руно" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків поданої скарги.

20.07.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій останній просить долучити до матеріалів справи докази сплати судового збору за апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та докази направлення апеляційної скарги іншим учасникам у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020, у зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка не є головуючою суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку задоволено, поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №910/18509/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Агрохолдинг Руно" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.09.2020.

Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Позивач у порядку ст. 263 ГПК України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Агрохолдинг Руно", в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема, позивач у своєму відзиві зазначає про те, що відповідач-1 сплатив загальну суму платежів по договору поставки у розмірі 462 000, 00 грн, решта боргу, у розмірі 243 650, 40 грн, залишилася останнім без виконання.

Враховуючи, що відповідачі-2, -3 укладаючи з позивачем договори поруки, взяли на себе зобов`язання, щодо забезпечення виконання договору поставки в частині оплати коштів, судом першої інстанції правомірно покладено цей обов`язок як на боржника так і на поручителів.

Щодо не дотримання позивачем досудового врегулювання по договорах поруки, останній спростовуючи дане твердження звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що в матеріалах справи наявні вимоги до відповідачів -2, -3 про сплату боргу від 17.10.2019 за №№ОЛ.17-10-2019/1, ОЛ.17-10-2019, а обов`язок позивача направити претензію спростовується п. 10.1 договору поставки, за яким усі спори, що виникають з даного договору, вирішуються в судовому порядку.

У судове засідання 08.09.2020 з`явився представник позивача, відповідачі-1, -2, -3 представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представників відповідачів-1, -2, -3 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі, в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідачів-1, -2, -3.

У судовому засіданні 08.09.2020 представник позивача проти задоволення апеляційної скарги ТОВ "Агрохолдинг Руно" заперечував, з підстав, викладених у відзиві на зазначену скаргу, просив апеляційний господарський суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 08.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 16.04.2018 між ТОВ "Агросем" (постачальник) та ТОВ "Агрохолдинг Руно" (покупець) укладено договір поставки №16.04.18-14/1 (надалі - Договір поставки), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується передати (поставити) покупцеві у його власність продукцію виробничо-технічного призначення (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його.

Найменування, асортимент та кількість товару визначаються у специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору (п. 2.1 Договору поставки).

Згідно з п. 3.1 Договору поставки, ціна за одиницю та загальна вартість товару зазначаються сторонами у специфікаціях (додатках), що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 3.5 Договору поставки встановлено, що покупець оплачує товар шляхом 100% передоплати, якщо інший порядок та строки не визначені у відповідній специфікації до договору.

На виконання умов Договору поставки між сторонами погоджено та підписано специфікацію №2 від 24.04.2018 (том 1, аркуш справи 11), відповідно до якої сторони погодили поставку товару на загальну суму 705 650, 40 грн.

Пунктом 3 згаданої специфікації №2 покупець оплачує вартість товару наступним чином:

а) оплата товару в розмірі 30% загальної вартості товару, що постачається по цьому договору, здійснюється до 27.04.2018;

б) решта вартості товару в розмірі 70% загальної вартості товару, що постачається по цьому договору, здійснюється до 31.10.2018.

На виконання умов Договору поставки та специфікації №2, відповідачем-1 здійснено попередню оплату товару на суму 212 000, 00 грн, а позивачем здійснено поставку товару на суму 705 650, 40 грн, що підтверджується видатковою накладною №АГ-27/04110 (том 1, аркуш справи 13).

В подальшому, між ТОВ "Агросем", як кредитором та ТОВ "СП "Дніпро", як поручителем укладено договір поруки №11/05/2019/1 від 11.05.2019.

Також, 11.05.2019 між ТОВ "Агросем", як кредитором та ТОВ "Підлуби Агро+" як поручителем укладено договір поруки 11/05/2019 (надалі - Договори поруки).

Відповідно до визначення термінів за Договорами поруки: боржник - ТОВ "Агрохолдинг Руно"; договір поставки - Договір поставки №16.04.18-14/1, із додатками та специфікаціями; забезпечені зобов`язання - порукою забезпечується виконання зобов`язання в повному обсязі в частині оплати вартості товару, сплати проіндексованої/скоригованої вартості товару, пені, процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафів та інших платежів, у т.ч. відшкодування витрат та збитків кредитора, пов`язаних з виконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань , що виникають з умов договору поставки №16.04.18-14/1 від 16.04.2018.

Згідно з п.1.1. Договорів поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть в майбутньому, які випливають з умов договору поставки, за умовами якого боржник зобов`язаний: в строк до 10.06.2019 оплатити кредитору вартість товару, яка на момент укладення договору поруки складає 112 009, 68 грн.; сплатити кредитору пені, штрафи, передбачені договором поставки, а також відшкодувати втрати та збитки кредитора, пов`язані з неналежним виконанням боржником умов договору поставки. Сторони додатково визначили, що відповідальність поручителя обмежується сумою у розмірі 15 000, 00 грн.

Положенням п. 1.2 Договорів поруки сторони погодили, що по забезпечених зобов`язаннях поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені договором поставки, у тому числі, при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання забезпечених зобов`язань.

У випадку часткового невиконання (неналежного виконання) боржником всіх або окремих забезпечених зобов`язань, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 2.1 Договорів поруки).

Відповідно до п. 2.2 Договорів поруки, поручитель зобов`язується здійснити виконання порушених забезпечених зобов`язань протягом 10 календарних днів з дати отримання вимоги від кредитора та в обсязі, зазначеному в такій вимозі, але не раніше строку, встановленого в п. 1.1 вказаного договору.

Порука, встановлена договором, припиняється з дати виконання забезпеченого зобов`язання в повному обсязі по Договору поставки (п. 6.2 Договорів поруки).

Відповідачем-1 частково здійснено оплату товару на суму 462 000, 00 грн (з урахуванням 212 000, 00 грн здійсненої передоплати), відповідачем-2 як поручителем, здійснено часткову оплату на суму 26 000, 00 грн. Таким чином, за розрахунком позивача, неоплаченим є товар на суму 217 650, 40 грн.

24.10.2019 в рамках досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідачів-2, -3 з вимогами за вих. №ОЛ.17-10-2019/ та вих. №ОЛ.17-10-2019/1 про виконання зобов`язань, що передбачені Договорами поруки. Вказані вимоги залишені без відповіді та задоволення.

Захищаючи порушені права, позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовними вимогами, в яких зазначив, що відповідачем-1 у повному обсязі не виконано свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати грошових коштів за поставлений товар. У зв`язку із тим, що виконання зобов`язань за Договором поставки забезпечені поруками відповідача-2 та відповідача-3 за Договорами поруки, позивачем заявлено вимоги про стягнення і до відповідачів-2, -3.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Апеляційним господарським судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем-1 договір №16.04.18-14/1 від 16.04.2018 за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 266 ГК України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Отже, як зазначалось вище, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між позивачем та відповідачем-1 у цій справі мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що укладення між ТОВ "Агросем" та ТОВ "Агрохолдинг Руно" Договору поставки №16.04.18-14/1 від 16.04.2018 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання взятих на себе зобов`язань за Договором поставки, позивач поставив, а відповідач-1 прийняв товар на суму 705 650, 40 грн, що підтверджується видатковою накладною №АГ-27/04110.

Згідно з п. 3 специфікації №2 до Договору поставки сторони погодили, що покупець оплачує вартість товару наступним чином: а) оплата товару в розмірі 30% загальної вартості товару, що постачається по цьому договору, здійснюється до 27.04.2018; б) решта вартості товару в розмірі 70% загальної вартості товару, що постачається по цьому договору, здійснюється до 31.10.2018.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦКУкраїни).

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відтак, за приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 в порушення умов Договору поставки оплатив товар лише частково, на суму 462 000, 00 грн (з урахуванням 212 000, 00 грн здійсненої передоплати). Крім того, відповідачем-2, як поручителем, здійснено часткову оплату товару на суму 26 000, 00 грн. Таким чином, заборгованість відповідача-1 перед позивачем за Договором поставки становить 217 630, 40 грн. Доказів оплати вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення пені у розмірі 62 028, 11 грн, що нарахована за період з 01.11.2018 по 16.12.2019.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (аналогічний висновок викладено у п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Відповідальність у вигляді пені передбачена у п. 9.2 Договору поставки, відповідно до якого у випадку порушення термінів або умов оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожний лень прострочення.

У п. 9.7 Договору поставки сторони погодили, що нарахування пені за прострочення виконання грошових зобов`язань здійснюється до повного розрахунку.

Отже, з огляду на положення п. 9.7. Договору поставки, сторони передбачили інший період нарахування пені, аніж шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що розмір пені є більшим, ніж позивачем заявлено до стягнення, однак, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, то обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню на користь позивача є 62 028, 11 грн.

Щодо стягнення 3% річних з відповідача-1 на суму 8 557, 20 грн, заявлених позивачем, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що законодавчо кредитор має право вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, які є фактично платою за користування боржником грошовими коштами кредитора за весь період прострочки виконання грошового зобов`язання, а також 3% річних.

Так, при здійсненні розрахунку 3% річних позивачем не враховано, що день здійснення оплати не є днем прострочення виконання зобов`язання. Крім того, в розрахунок включені дні, які повторюються. Відповідно розмір 3% річних, який підлягає стягненню становить 8 338, 54 грн.

Перевіривши заявлений до стягнення розрахунок 3% річних, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення вимоги позивача в цій частині, оскільки вказаний розрахунок є арифметично невірним.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача-1 32 844,34 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У п.9.5 Договору поставки сторони погодили,що за порушення грошових зобов`язань по оплаті товару покупець сплачує на користь постачальника проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% за кожен місяць з розрахунку за кожний день прострочення від простроченої суми, за весь період прострочення.

Перевіривши заявлений до стягнення розрахунок відсотків за користування чужими грошовими коштами, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення вимоги позивача в цій частині, оскільки вказаний розрахунок є арифметично невірним. За перерахунком суду розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами становить 32 647, 56 грн.

Щодо покладення обов`язку по сплаті боргу за Договором поставки на відповідачів-2, -3, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Виконання зобов`язань за Договором поставки було забезпечене договорами поруки №11/05/2019/1 від 11.05.2019 та №11/05/2019 від 11.05.2019, що укладені між позивачем та відповідачами-2, -3.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України).

За змістом п. 1.1 Договорів поруки, поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання забезпечених зобов`язань, які випливають з умов Договору поставки, а саме оплатити кредитору вартість товару, яка на момент укладення договорів поруки складає 112 009, 68 грн., сплатити кредитору пені, штрафи, передбачені Договором поставки, а також відшкодувати втрати та збитки кредитора, пов`язані з неналежним виконанням боржником умов Договору поставки. Сторони додатково визначили, що відповідальність поручителів обмежується сумами у розмірі 15 000, 00 грн.

Як встановлено колегією суддів, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги про стягнення 217 650, 40 грн основного боргу, 62 028, 11 грн пені, 32 647, 56 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами та 8 338, 54 грн 3% річних.

Враховуючи умови Договорів поруки, наведені вище приписи законодавства та встановлені у справі обставини, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що у відповідача-2, як поручителя, виник обов`язок погасити заборгованість за поставлений товар у сумі 86 009, 68 грн, оскільки відповідачем-2 було сплачено в рахунок погашення боргу 26 000, 00 грн та пеню у сумі 15 000, 00 грн; у відповідача-3 як поручителя, виник обов`язок погасити заборгованість за поставлений товар у сумі 112 009, 68 грн та 15 000, 00 грн пені. Решта основного боргу у розмірі 19 631, 04 грн та решта пені, в сумі 32 028, 11 грн, а також 32 647, 56 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами та 8 338, 54 грн 3% річних підлягають стягненню з відповідача-1.

Щодо посилання скаржника на те, що позовна заява не мітить будь-яких даних щодо представника позивача, що унеможливлює відкриття провадження за нею та її розгляд, суд апеляційної інстанції вважає ці посилання безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Враховуючи приписи ГПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі, зокрема, через свого керівника.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позовна заява у цій справі №ОЛ-16.12.19 від 16.12.2019 подана, підписана та скріплена печаткою директором товариства/позивача - Куликом О.Ю.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно" є Кулик Олексій Юрійович, якому надано право вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстраці тощо.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що неналежне виконання відповідачем-1 своїх зобов`язань в частині повного погашення заборгованості за Договором поставки порушило право позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ "Агрохолдинг Руно" - без задоволення.

Частиною 5 статті 262 ГПК України встановлено, що якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги ТОВ "Агрохолдинг Руно" без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів вважає за необхідне поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ТОВ "Агрохолдинг Руно").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/18509/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно".

4. Матеріали справи №910/18509/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 28.09.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова