ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" вересня 2020 р. Справа№ 910/12395/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П.
Демидової А.М.

при секретарі судового засідання Островерха В.Л.
за участю представників зазначених в протоколі від 22.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 (повний текст складено 17.03.2020)
у справі №910/12395/19 (суддя Гумега О.В.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1
до Корпорації «ТАСКО»
про стягнення 1 178 394,24 грн

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Корпорації «ТАСКО» із позовом про стягнення 1 078 461,67 грн основного боргу, 24 616,58 грн 3% річних та 75 315,99 грн інфляційних втрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що в порушення умов Договору зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016 відповідач не здійснив оплату за зберігання майна та за виконані роботи, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 1 078 461,67 грн. На вказану заборгованість позивач нарахував 24 616,58 грн 3% річних та 75 315,99 грн інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі №910/12395/19 у задоволені позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні затверджені (підписані) акти виконаних робіт за спірний період, із зазначенням обсягу майна відповідача та суми зберігання такого майна, рахунки на оплату та докази їх надсилання. Враховуючи те, що умови Договору не містять встановленого розміру за зберігання, нарахування відбувалось за формулою, визначеною у Додатку №1 до Договору відповідач не міг самостійно визначати такий розмір за відсутності у нього даних, необхідних для здійснення такого розрахунку. За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що 10-денний термін оплати вартості послуг по зберіганню майна за спірний період не наступив, а тому позовні вимоги є передчасними.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Війська частина А 1979 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі №910/12395/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на неправильне дослідження та оцінку доказів судом першої інстанції, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Як відзначив апелянт, на підтвердження позовних вимог до матеріалів справи було подано акти виконаних робіт, розрахунків та рахунків, а тому згідно п. 3.2. Договору строк оплати за зберігання настав.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 у справі №910/12395/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі №910/12395/18 залишено без руху.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі №910/12395/19. Справу призначено до розгляду на 09.06.2020. Надано учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, заперечення до 05.06.2020.
29.05.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про повернення справи до суду першої інстанції для розгляду клопотання про виправлення описки.
09.06.2020 у судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання про повернення справи до суду першої інстанції для розгляду клопотання про виправлення описки, оскільки вирішення вказаного питання можливе після перегляду рішення в апеляційному порядку, а також внаслідок не відповідності приписам ч.3 ст.267 Господарського процесуального кодексу України та оголошено перерву до 16.06.2020.
Від Корпорації «ТАСКО» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, за яким останній просив апеляційний господарський суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки з наданих доказів неможливо встановити розмір вартості послуг зі зберігання майна. Позивач не надав доказів, які підтверджують загальну кількість майна, що зберігається на технічній території військової частини. Показник загальної кількості майна, що зберігається на території військової частини за один і той же період в різних документах зазначений у різній кількості. Показники формули Соо кошторисна вартість утримання відділів зберігання та Св кошторисна річна вартість утримання команди ВОХОР, зазначені без належних доказів, які б підтвердили дійсний розмір заробітної плати та кількість працівників, на яку він розраховується.
Також відповідач зазначив, що акти виконаних робіт та рахунки на оплату, які позивач надіслав на адресу відповідача, містять показник усього майна, яке перебуває на території Військової частини, а не лише за Договором, що позбавляє можливості визначити вартість послуг за Договором.
Крім того, відсутні підстави для сплати послуг зі зберігання по Договору закінченням терміну зберігання та виникнення обов`язку у Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення майна відповідача, у зв`язку із пред`явленням вимоги про повернення (лист №80 від 16.01.2018). Водночас до відзиву надано відповідачем додаткові докази, які судом апеляційної інстанції не приймаються до розгляду, оскільки згідно ч.3 ст.269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції якщо учасник справи надав докази не можливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тоді як відповідачем доказів не можливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього не надано суду апеляційної інстанції.
16.06.2020, 28.07.2020, 01.09.2020, 09.09.2020 у судових засіданнях оголошувалась перерва.
25.08.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Корпорації «ТАСКО» про зупинення провадження у справі №910/12395/19. Корпорації «ТАСКО» просить апеляційний господарський суд зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №906/89/20 за позовом Корпорації «ТАСКО» до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії шляхом повернення майна зі зберігання по Договору зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016, яка розглядається у Господарському суді Житомирської області.
В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що під час розгляду справ №910/12395/18 та №906/89/20 позиція Військової частини НОМЕР_1 є суперечливою. Так, під час розгляду справи №910/12395/19 Господарським судом міста Києва Військова частина НОМЕР_1 вказувала на те, що з січня 2018 року Корпорації «ТАСКО» надавались послуги зі зберігання та має місце заборгованість за надані послуги. А під час розгляду справи №906/89/20 Господарським судом Житомирської області Військова частина НОМЕР_1 стверджувала, що майно, передане Корпорацією «ТАСКО» на зберігання є власністю Військової частини НОМЕР_1 , а тому повертати його не зобов`язана, оскільки вважає його придатним до використання.
Як зазначає Корпорація «ТАСКО» така позиція Військової частини НОМЕР_1 суттєво змінює та впливає на справу №910/12395/19, оскільки підтверджує те, що послуги зберігання не надаються з січня 2018 року.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
При цьому пов`язаною є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч.ч. 4-6 ст. 75 ГПК України).
Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №910/12694/18.
Апеляційний господарський суд не вбачає обставини, які свідчать про неможливість розгляду справи №910/12395/19 до вирішення справи №909/89/20, яка розглядається Господарським судом Житомирської області, оскільки суд не позбавлений можливості самостійно встановити обставини у даній справі.
25.08.2020 відповідач надав суду апеляційної інстанції пояснення в обґрунтування відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги позивача з доданими до них доказами, які судом апеляційної інстанції не приймаються до розгляду, оскільки згідно ч.3 ст.269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції якщо учасник справи надав докази не можливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тоді як відповідачем доказів не можливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього не надано суду апеляційної інстанції.
21.09.2020 позивач надав суду апеляційної інстанції пояснення в обґрунтування наявності підстав для задоволення апеляційної скарги.
Представник позивача у судовому засіданні 22.09.2020 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу.
Представник відповідача у судовому засіданні 22.09.2020 заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За приписами п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.
Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.
14.01.2016 між Корпорацією «ТАСКО» (Поклажодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України (Зберігач) укладений Договір зберігання №05/01/ОРІС, надалі Договір, за умовами якого Поклажодавець передає, а Зберігач приймає та зобов`язується зберігати вироби, надалі майно, та повернути майно Поклажодавцеві у схоронності згідно з умовами цього Договору. Передача Поклажодавцем Зберігачу майна здійснюється за Актами приймання-передачі. (п. 1.1. Договору). (т. 1, а.с. 13-15).
За умовами визначеними сторонами в п. 1.2. Договору в процесі підготовки майна на зберігання та його відвантаження Поклажодавцю Зберігач проводить вантажно-розвантажувальні роботи.
Майно, здане на зберігання Поклажодавцем (п. 1.1. Договору), не переходить у власність Зберігача. (п. 1.3. Договору).
За умовами визначеними в п. 2.1.4. Договору Зберігач зобов`язаний повернути Поклажодавцю те ж саме майно в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання після закінчення терміну зберігання, або на першу вимогу Поклажодавця, навіть якщо строк зберігання цього майна не закінчився.
В п. 2.2. Договору передбачено, що Зберігач не має права користуватися майном, переданим Поклажодавцем на Зберігання.
Поклажодавець зобов`язаний здійснювати Зберігачу оплату за зберігання майна та за виконані вантажно-розвантажувальні роботи на умовах цього Договору. (п. 2.4.2. Договору).
Вартість послуг Зберігача по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами згідно з Додатком №1 до цього Договору. (п. 3.1. Договору).
В п. 3.2. Договору визначено, що Поклажодавець зобов`язується сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна Зберігачу в 10-денний термін з дня затвердження Сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг з зберігання майна та надання Зберігачем рахунку на оплату цих послуг.
Поклажодавець здійснює оплату Зберігачу послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим Договором до моменту його повернення. (п. 3.2. Договору).
Поклажодавець здійснює оплату Зберігачу послуг за проведенні вантажно-розвантажувальні роботи на підставі Акта виконаних робіт та наданого рахунку. (п. 3.3. Договору, в копії Договору, яка міститься в матеріалах справи вказаний пункт зазначений як 3.2., вказане апеляційним суд оцінює як описку).
Згідно з п. 4.2. Договору майно вважається прийнятим на зберігання згідно з умовами цього Договору з моменту підписання сторонами Акта приймання-передачі майна (Додаток №2 до Договору), в якому вказується перелік, кількість майна і його фактичний стан.
Майно вважається поверненим Поклажодавцю з моменту підписання Сторонами Акта приймання-передачі майна. (п. 4.3. Договору).
Термін зберігання майна з терміну підписання Акта приймання-передачі майна до надання Поклажодавцем письмового повідомлення про його повернення. (п. 5.1. Договору).
Додатком №1 до Договору сторонами був погоджений розрахунок витрат на зберігання виробів, що передані Корпорацією «Таско» на зберігання, а саме: Сзб = (Соо+Св)/12 * Wпер/Wм, де Сзб місячна вартість зберігання виробів, що передані Корпорацією «Таско»; Соо кошторисна річна вартість утримання відділів зберігання; Св кошторисна річна вартість утримання команди ВОХР; Wпер загальний обсяг майна, що зберігається на технічній території військової частини, тонн; Wм - обсяг виробів, що передані Корпорацією «Таско», тонн. (т.1, а.с. 16).
На виконання Договору, відповідач передав позивачу на зберігання майно на підставі Акту №1 прийому-передачі боєприпасів від 14.01.2016, Акту №57 від 02.10.2017, Акту прийому-передачі майна (боєприпасів) на відповідальне зберігання від 15.09.2016. (т. 1, а.с. 17-21).
Відповідно до ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №910/3169/18 за позовом Військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з Корпорації «ТАСКО» 3 591 890,34 грн, позов задоволено частково, стягнуто з Корпорації «ТАСКО» на користь Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 2 078 100,35 грн боргу за надані послуги за Договором зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016 за період з лютого по грудень 2017 року.
Як зазначив позивач, станом на 11.01.2018 та по червень 2019 року включно, на технічній території військової частини зберігалось 360,933 тон майна відповідача, прийнятого на зберігання за Договором, що підтверджується довідками позивача про наявність майна, актом прийому-передачі боєприпасів №64 від 02.12.2017, актом прийому-передачі боєприпасів №67 від 19.12.2017, а також актом №1 прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) від 10.01.2018 та актом №2 прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) від 10.01.2018.
При цьому, позивач зазначив, що оригінали актів №1 та №2 у позивача відсутні, оскільки вони були передані представнику відповідача Романюку М.І. під особистий підпис у Книзі реєстрації та руху облікових документів позивача за 2018 рік №337 від реєстраційними номерами 1 та 2, але не були повернуті. Факт того, що громадянин ОСОБА_1 на той час був представником відповідача підтверджується його особистим підписом у вищезазначених актах прийому-передачі боєприпасів №№ 64, 67.
Згідно довідок від 05.02.2018, від 03.03.2018, від 04.04.2018, від 24.05.2018, від 01.06.2018, від 01.07.2018, від 15.08.2018, від 07.09.2018, від 02.10.2018, від 01.11.2018, від 01.12.2018, від 04.01.2019, від 01.02.2019, від 01.03.2019, від 01.04.2019, від 02.05.2019, від 03.06.2019, від 03.07.2019 позивача залишок майна Корпорації «ТАСКО» на зберіганні за Договором за період з лютого 2018 по липень 2019 складає 360,933 т. (т. 1, а.с. 38-51).
Згідно актів прийому-передачі боєприпасів №64 від 02.12.2017, №67 від 19.12.2017 позивач передав, а відповідач прийняв боєприпаси загальною вагою 15,827 т. (т. 1, а.с. 52, 53).
Крім того, згідно актів прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) №1 від 10.01.2018, №2 від 10.01.2018 відповідно до наряду Військової частини НОМЕР_2 №342/2/Н/17-1788 від 14.09.2017 було взято на облік та списано боєприпаси загальною вагою 251,154 т. (т. 1, а.с. 54, 55).
Як було зазначено позивачем, оригінали актів №1 та №2 у нього відсутні, оскільки вони були передані представнику відповідача Романюку М.І. під особистий підпис у Книзі реєстрації та руху облікових документів позивача за 2018 рік №337 від реєстраційними номерами 1 та 2, але не були повернуті. (т.1, а.с. 56-57).
Таким чином, залишок боєприпасів станом з 11 січня 2018 по червень 2019 рік складає 360,933 т.
Починаючи з лютого 2018 року по червень 2019 (включно) позивач надсилав на адресу відповідача рахунки, акти виконаних робіт та рахунки на оплату. (т. 1, а.с. 58-147).
Судом встановлено, що при розрахунку оплати витрат в актах виконаних робіт та рахунках позивачем за спірний період було включено Wпер (загальний обсяг майна, що зберігається на технічній території військової частини, тонн) та Wм (обсяг виробів, що передані Корпорацією «ТАСКО», тонн) в більшому обсязі, оскільки ним враховано майно відповідача, яке зберігалось не лише за Договором зберігання.
Позивачем до суду надано розрахунки оплати витрат на зберігання виробів за спірний період, що передані Корпорацією «ТАСКО» за Договором зберігання, в яких врахований обсяг за Договором. (т.1, а.с. 166-177).
Крім того, позивачем поданий розрахунки річної норми утримання відділів зберігання боєприпасів та річної норми утримання загону ВОХОР за 2018, 2019 роки, затверджені командиром військової частини А 1979 Агеєвим П.О. (т.1, а.с. 201, 202).
Супровідним листом від 10.06.2019 №912 позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 10.06.2019 №913 щодо оплати заборгованості за Договором зберігання з січня 2018 по квітень 2019 у розмірі 1 006 300,91 грн та заборгованість за зберігання майна, прийнятого на позадоговірній основі, починаючи з липня 2017 по квітень 2019 у розмірі 4 809 490,67 грн, разом зі розрахунком заборгованості. (т.1, а.с. 148-159).
Відповідно до ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. (ст. 953 ЦК України).
Відповідач листом №80 від 16.01.2018 повідомив позивача про те, що з метою зменшення фінансових витрат Корпорація «ТАСКО» просила підготувати для відвантаження боєприпаси, які зберігаються Військовою частиною НОМЕР_1 згідно Договору зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016. (т.2, а.с. 53).
Місцевий господарський суд не прийняв вказаний лист до уваги, оскільки експрес-накладна №4966, надана в якості доказу надсилання вказаного листа, не містить посилань, який саме документ надіслано. (т.2, а.с. 34).
Разом з цим, представник позивача у судовому засіданні підтвердив факт отримання листа №80 від 16.01.2018.
Відповіддю на претензію-вимогу від 05.01.2018 №31, що отримана 02.02.2018, відповідач просив позивача повідомити дату та час можливого виконання умов Договору, а саме можливості вивозу майна, яке перебуває на зберіганні. (т.2, а.с. 35-36). На доказ надсилання матеріали справи містять копію поштового повідомлення та фіскального чеку. (т.2, а.с. 57).
Листом №562 від 10.04.2018 відповідач повідомив позивача про те, що має намір розірвати Договір зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016, оскільки вимоги про повернення майна залишені без відповіді. (т.2, а.с. 59). Також про намір розірвати Договір через неповернення майна відповідач надсилав лист №987 від 08.06.2018. (т.2, а.с. 64)
25.04.2018 відповідач надіслав на адресу позивача претензію №659 про зобов`язання повернути майно, передане за Договором та актами №1 від 14.01.2016, б/н від 15.09.2019 та №57 та №58 від 02.10.2017. (т. 2, а.с. 60-62).
Листом №2547/1 від 26.12.2018 відповідач вимагав негайного повернення майна Корпорації «ТАСКО», що зберігається на території військової частини НОМЕР_1 . (т.2, а.с. 66).
04.02.2019 відповідач надіслав позивачу вимогу №239 на виконання умов п. 2.1.4. Договору та повернення майна, переданого на зберігання, разом із переліком майна. (т.2, а.с. 69-73).
14.03.2019 за №525 відповідачем надсилались повідомлення про повернення та заява в порядку ч. 3 ст. 538 ЦК України, а 22.05.2019 за №1064. вимога про повернення майна (т. 2, а.с. 74-82).
Доказів реагування позивачем на вказані листи матеріали справи не містять.
В процесі розгляду справи судом першої інстанції, а саме 11.11.2019 відповідач вкотре звернувся до відповідача із вимогою №2485 про повернення майна. (т. 2, а.с. 141-145).
З наданих позивачем до суду письмових пояснень від 21.11.2019 №1747 вбачається, що військова частина позбавлена можливості надавати відповіді на письмові звернення відповідача через відсутність у кошторисних призначеннях військової частини видатків на надсилання поштової кореспонденції. Разом з цим, позивач зазначив, що не заперечував щодо повернення майна, проте відповідач з невідомих причин не забрав майно згідно Договору зберігання, хоча представники відповідача на технічній території військової частини у НОМЕР_3 перебували та вилучали боєприпаси, які перебували поза Договором, про що свідчать акти прийому-передачі (вилучення) майна №12 від 23.08.2018, №13 від 23.08.2018, №14 від 23.08.2018, №17 від 21.09.2018, №18 від 21.09.2018, №19 від 12.10.2018, №20 від 31.10.2018, №22 від 15.11.2018. (т.2, а.с. 175-182).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Відповідно до ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.
Згідно зі ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
Умовами Договору передбачено, що поклажодавець зобов`язаний: забрати майно від зберігача після закінчення строку зберігання або на підставі письмового повідомлення зберігача до закінчення строку зберігання (п. 2.4.3. Договору), забезпечувати транспорт під відвантаження майна. (п. 2.4.4. Договору).
Тобто умовами Договору саме на поклажодавця покладено обов`язок по відвантаженню речі, переданої на зберігання. Доказів на підтвердження вивезення майна або вчинення Військовою частиною НОМЕР_4 перешкод у вивезені майна, яке перебувало на зберіганні за Договором, матеріали справи не містять.
Доказів повернення майна, яке передано на зберігання за Договором, матеріали справи не містять, отже майно перебуває на технічній території Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ч.ч. 3, 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.
Умовами Договору сторони погодили, що Поклажодавець здійснює оплату Зберігачу послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим Договором до моменту його повернення. Майно вважається повернутим Поклажодавцю з моменту підписання Сторонами Акта приймання-передачі майна. (п.п. 3.3, 4.3. Договору).
Доказів повернення майна у встановленому Договором порядку, шляхом підписання Акта приймання-передачі матеріали справи не містять, а тому у відповідача наявний обов`язок щодо сплати послуг по зберіганню майна.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача надсилались рахунки № 2 від 05.02.2018, № 3 від 03.03.2018, №4 від 05.04.2018, №5 від 24.05.2018, №6 від 04.06.2018, №7 від 11.07.2018, №8 від 16.08.2018, №9 від 07.09.2018, №10 від 02.10.2018, №11 від 19.11.2018, №12 від 03.12.2018, №1 від 04.01.2019, №2 від 04.02.2019, №3 від 04.03.2019, №4 від 02.04.2019, №5 від 02.05.2019, №6 від 03.06.2019, №7 від 01.07.2019, акти виконаних робіт №1/2 від 05.02.2018, №3 від 03.03.2018, №4 від 05.04.2019, №5 від 24.05.2018, №6 від 04.06.2018, №7 від 11.07.2018, №8 від 16.08.2018, №9 від 07.09.2018, №10 від 02.10.2018, №11 від 19.11.2018, №12 від 03.12.2018, №1 від 04.01.2019, №2 від 04.02.2019, №3 від 04.03.2019, №4 від 02.04.2019, №5 від 02.05.2019, №6 від 03.06.2019, №7 від 01.07.2019 та розрахунки оплати витрат на зберігання виробів, що передані на зберігання станом на 05.02.2018, 03.03.2018, 05.04.2018, 24.05.2018, 04.06.2018, 11.07.2018, 16.08.2018, 07.09.2018, 02.10.2018, 19.11.2018, 03.12.2018, 04.01.2019, 04.02.2019, 04.03.2019, 02.04.2019, 02.05.2019, 03.06.2019, 01.07.2019.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, виходив з того, що матеріали справи не містять актів виконаних робіт із зазначенням обсягу майна відповідача та суми зберігання такого майна, рахунки на оплату та докази їх надсилання за спірний період.
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний господарський суд погодитись не може, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач надіслав на адресу відповідача супровідним листом від 10.06.2019 №912 претензію від 10.06.2019 №913 щодо оплати заборгованості за Договором зберігання з січня 2018 по квітень 2019 у розмірі 1 006 300,91 грн з відповідним розрахунком таких витрат на зберігання, з якого вбачається, що позивачем враховано загальний обсяг майна, що зберігається на технічній території військової частини у розмірі 360,933 т.
Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/17838/17 викладено правовий висновок, за яким встановивши наявність між сторонами правовідносин із зберігання, судом апеляційної інстанції не враховано, що кредитор може здійснити своє право пред`явлення вимоги як шляхом надіслання актів наданих послуг та розрахунків відповідно до умов договору, так і шляхом звернення до боржника листом, телеграмою, надіслання рахунка тощо. Акт надання послуг як документальне оформлення надання послуг лише підтверджує факт здійснення господарських операцій і носить формальний характер. Розрахунок обсягів коштів за зберігання зерна, в свою чергу, є документом, який містить лише розрахунок коштів, які підлягають сплаті за надані послуги. Наявність або відсутність актів та розрахунків не звільняє поклажодавця від обов`язку оплатити фактично надані послуги зі зберігання за заявленою вимогою кредитором.
Згідно з п. 2.4.2. Договору поклажодавець зобов`язаний здійснювати Зберігачу оплату за зберігання майна та за виконанні вантажно-розвантажувальні роботи на умовах цього Договору.
Поклажодавець зобов`язується сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна Зберігачу в 10-денний термін з дня затвердження Сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг з зберігання майна та надання Зберігачем рахунку на оплату цих послуг. Поклажодавець здійснює оплату Зберігачу послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим Договором до моменту його повернення. (п. 3.2., 3.3. Договору).
Отже, враховуючи фактичну кількість майна, що зберігається на технічній території військової частини у розмірі 360,933 т та умови Договору у відповідача наявне зобов`язання щодо оплати вартості послуг зберігання за Договором на суму 1 078 461,67 грн.
Апеляційний господарський суд також приймає до уваги висновки, викладені апеляційним та касаційним судами при розгляді справи №910/3169/18, за аналогічним спором, проте за інший період заборгованості за зберігання боєприпасів Корпорації «ТАСКО», де стягнуто суму боргу з урахуванням кількості майна, що зберігалася на технічній території військової частини №1979 за Договором зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що акти виконаних робіт, рахунки та розрахунки оплати витрат на зберігання виробів, що передані на зберігання у спірний період надсилались позивачем відповідачу засобами поштового зв`язку.
Відповідно до п.п. 4 п. 1, п. 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Наведений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є невірним, оскільки ним не вірно визначено період, позивачем не враховано п. 2 розділу ІІ вказаних Нормативів та ст. 253 ЦК України.
Об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 вказала, що встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.
У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу «і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн. = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.
Вказаний порядок розрахунку інфляційних втрат також був визначений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.
Позивачем при розрахунку інфляційних втрат не було враховано зазначеного.
Враховуючи викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду погоджується із контррозрахунком відповідача 3% річних та інфляційних втрат, який викладено у відзиві на позовну заяву.
За таких обставин, до стягнення підлягають 1 078 461,67 грн основного боргу за Договором, 24 209,48 грн 3% річних та 68 129,52 грн інфляційних втрат.
Доводи відповідача стосовно неповернення майна, то вказане може бути предметом розгляду в іншому провадженні, за іншим предметом спору, за іншими засобами доказування, зокрема шляхом повернення майна та стягнення збитків, що не входить в предмет доказування у даній справі.
Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі № 910/12395/19, з прийняттям нового рішення, яким позов задовольнити частково, з огляду на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Корпорацію «ТАСКО» пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі № 910/12395/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Корпорації «ТАСКО» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 22866094, 04071, вул. Ярославська, 5/2Б, м. Київ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 08392525, 13200, вул. Соборна, 42, м. Чуднів, Житомирська область) 1 078 461,67 грн (один мільйон сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят одну гривню шістдесят сім копійок) основного боргу, 24 209,48 грн (двадцять чотири тисячі двісті дев`ять гривень сорок вісім копійок) 3% річних, 68 129,52 грн (шістдесят вісім тисяч сто двадцять дев`ять гривень п`ятдесят дві копійки) інфляційних втрат та 17 562,01 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят дві гривні одну копійку) судового збору.
3. Стягнути з Корпорації «ТАСКО» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 22866094, 04071, вул. Ярославська, 5/2Б, м. Київ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 08392525, 13200, вул. Соборна, 42, м. Чуднів, Житомирська область) 26 343,00 грн (двадцять шість тисяч триста сорок три гривні) судового збору за розгляд апеляційної скарги.
4. Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду міста Києва.
5. Матеріали справи № 910/12395/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.09.2020.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова