ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Справа№ 910/14761/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 08.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 06.02.2020

у справі №910/14761/19 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еско-Експерт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло"

про стягнення 7 970 767,87 грн.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суд м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еско-Експерт" про стягнення 7 970767, 87 грн. в тому числі 4 068 389, 03 грн. основного боргу, 1 083 527, 47 пені, 542 502, 90 грн. трьох процентів річних, 2 276 348, 47 інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про переведення боргу № 18/2439-БО від 04.12.2018, який виник у первісного боржника (ТОВ «Київцентртеплоенерго») перед кредитором (АТ НАК «Нафтогаз України») за договором постачання природного газу № 1149/16-БО-41 від 15.12.2015. Сума простроченого та не сплаченого основного боргу складає 4 068 389, 03 грн. (п.2.1 договору №18/2439-БО).

Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання за вищезазначеним договором, позивач нарахував 1 083 527,47 грн. пені, 54 252,90 грн. три проценти річних та 2 276 348,47 грн. інфляційних втрат, які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Короткий зміст рішення господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі №910/14761/19 позов задоволено частково. На підставі рішення суду з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еско-Експерт" підлягає стягненню на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" основна заборгованість розмірі 4 068 389, 03 грн., пеня в розмірі 1 083 527, 47 грн., 3% річних в розмірі 542 502, 90 грн., інфляційні втрати в розмір 2 152 132, 29 грн., судовий збір в розмірі 117 698, 28 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач у встановлений договором про переведення боргу строк свого обов`язку з перерахування коштів належним чином не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку із чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4 086 389, 03 грн., яка підлягає стягненню. Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд першої інстанції дійшов висновку про його арифметичну правильність і відповідність ст. 232 ГПК України та дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у повному обсязі у розмірі 1 083 527, 47 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткове задоволення, оскільки розрахунок суду інфляційних втрат є меншим від заявленого позивачем, а саме у розмірі 2 152 132,29 грн. інфляційних, та 542 502,90 грн. 3% річних. В іншій частині вимог про стягнення інфляційних судом відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 124216,18 грн., ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції здійснив розрахунок інфляційних втрат за період на суму основного боргу без врахування інфляційних нарахувань попередніх періодів, чим невірно застосував ст. 625 ЦК України.

Апелянт зазначає, що ним у відповідності до положень листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р при здійсненні розрахунку інфляційних втрат було використано методику розрахунку, за якою суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду буде використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Таким чином, позивач вказав, що нарахуванню згідно інфляційних процесів підлягають не тільки основна сума боргу а й суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Така позиція відображена неодноразово у судовій практиці, зокрема у постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17, від 04.12.2018 у справі №913/63/18, у постанові Верховного Суду Об`єднаної палати касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі 3905/600/18.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Явка представників сторін.

В судове засідання 08.09.2020 з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За приписами частини першої ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, враховуючи, що явка представника відповідача в судове засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, відповідач на власний розсуд періодично отримує поштову кореспонденцію та надсилає клопотання на адресу апеляційного суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника відповідача.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" (споживач) укладено договір № 1149/16 постачання природного газу (далі - договір).

Згідно з п. 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

Пунктом 2.1 договору сторони встановили, що постачальник передає Споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 газ обсягом до 530 тис. куб. м.

За умовами п. 3.4 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.5 договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику, зокрема, підписані та скріплені печатками споживача примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше 8-го числа місяця, повертає споживачу примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленим печаткою, або надає у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 5.2 договору передбачено, що ціна за 1000 куб. м. газу на дату укладення договору становить 7924,18 грн.

Пунктом 6.1. договору оплата за природний газ проводиться споживачем виключно грошовими коштами відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п. 5.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 8.2. договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1. договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У пункті 10.3 договору сторони визначили, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить п`ять років.

Згідно з п. 12.1 договору договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою № 4 від 28.03.2017 до договору п. 2.1 договору доповнено абзацом у наступній редакції: "постачальник передає споживачу в період з 01.04.2016 по 30.04.2017 газ обсягом до 200 тис. куб. м.".

Замінено з п. 6.1 оплата планових обсягів газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.01.2016 до 30.04.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 від 28.03.2016).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач, у свою чергу, прийняв імпортований природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, 29.02.2016, 31.03.2016, 30.04.2016 на загальну суму 6 091 930,70 грн.

04.12.2018 між позивачем, як кредитором, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло", як первісним боржником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еско-Експерт", як новим боржником, було укладено договір про переведення боргу (договір-2).

Пунктом 1.1 договору-2 сторони визначили, що за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором постачання природного газу № 1149/16-БО-41 від 15.12.2015, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та змінює первісного боржника у зобов`язанні. Кредитор дійсним дає згоду на заміну первісного боржника у зобов`язанні новим боржником та на укладання цього договору на встановлених у ньому умовах.

Пунктом 2.1 договору 2 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 4 698 223,82 грн.

За цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього Договору, а також штрафних санкцій, інфляційних витрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 1149/16-БО-41 від 15.12.2015 (п. 3.1 договору 2).

Позивач зазначає, що борг в розмірі 4 086 389,03 грн. залишився непогашеним.

Пунктом 8.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 4 086 389,03 грн. Крім основного боргу, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 083 527,47 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 276 348,47 грн. та 3% річних у розмірі 542 502,90 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Зобов`язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2. Договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Враховуючи наведене, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем зобов`язання за договором у сумі 4 086 389, 03 грн., доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 4 086 389,03 грн.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, дійшов висновку про його арифметичну правильність та відповідність вимогам ст. 232 Господарського кодексу України. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 1 083 527,47 грн. пені обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім основного боргу, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2 276 348,47 грн. та 3% річних у розмірі 542 502,90 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів належним чином не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається такими, що прострочили (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звертаючись із даним позовом просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2 276 348,47 грн. та 3% річних у розмірі 542 502,90 грн. та надав відповідний розрахунок сум, що стягуються.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних та три проценти річних, колегія суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що інфляційні втарти складають 2 152 132,29 грн., три проценти річних складають 542 502,90 грн.

Підставою звернення позивача до суду апеляційної інстанції з даною скаргою є не згода із судовим рішенням саме в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних у розмірі та інфляційних втрат.

Скаржник у доводах апеляційної скарги стверджує про те, що суд першої інстанції здійснив розрахунок інфляційних втрат за період на суму основного боргу без врахування інфляційних нарахувань попередніх періодів, чим невірно застосував ст. 625 ЦК України.

З приводу цих доводів оскарження колегія суддів вважає необхідним звернути увагу позивача на таке.

За правовими позиціями, які неодноразово відображені у судовій практиці, нарахування інфляційних втрат з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є правомірним, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 625 викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Самі посилання позивача на правове застосування таким чином приписів ст. 625 ЦК України, а також на відповідну судову практику беззаперечно є правильним та відповідає викладеним вище нормам.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Аналізуючи оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку про його вмотивованість, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були розглянуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Наведені апелянтом доводи апеляційної скарги ґрунтуються на намаганнях здійснити переоцінку обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Акціонерногго товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/14761/19 задоволенню не підлягає.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/14761/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/14761/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14761/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст скалдено 18.09.2020.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка