УХВАЛА

17 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/13759/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніверс Медіа Корпорейшн»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020

у справі № 910/13759/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніверс Медіа Корпорейшн» (далі - ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн», скаржник)

до Приватного акціонерного товариства «Київстар»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Санні Мобайл»,

про стягнення 29 000 грн. компенсації за порушення виключних майнових авторських прав,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн» 28.08.2020 безпосередньо звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 (дата виготовлення повного тексту постанови - 17.08.2020) у справі № 910/13759/16, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі №910/13759/16 залишити в силі.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн», Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн» у 2016 році звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення 29 000 грн. компенсації за порушення виключних майнових авторських прав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі №910/13759/16 позовні вимоги ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн» задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 14 500, 00 грн. компенсації за порушення майнових авторських прав та 1 378, 00 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі №910/13759/16 рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі № 910/13759/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено повністю.

ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн», не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, оскільки вона, на думку скаржника, ухвалена із порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме - частини другої статті 41 Господарського процесуального кодексу України, частин першої, третьої статті 2, частини другої статті 3, частини четвертої статті 85, частини дев`ятої статті 80, частини другої статті 96, частин п`ятої, шостої статті 127, статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що призвело до ухвалення незаконного та такого, що не відповідає фактичним обставинам справи, судового рішення. Крім того, скаржник посилається на те, що у порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції проігноровано клопотання про зниження судових витрат.

Разом з цим, ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн» вказує, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не враховано міжнародні договори, що є частиною національного законодавства, - Бернську конвенцію про охорону літературних і художніх творів (дата ратифікації Україною 25.10.1995), Угоду про торгівельні аспекти прав інтелектуальної власності (дата ратифікації Україною 16.05.2008).

Також ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн» у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки:

1) на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання вирішення розподілу судових витрат за проведення судової експертизи у відповідності до статті 129 ГПК України у сумісній дії з Угодою про торгівельні аспекти прав інтелектуальної власності, за обставин, коли, на думку скаржника, не було необхідності у проведенні такої експертизи та з урахуванням того, що експертиза проведена на підставі неналежних доказів. Водночас скаржник наголошує на порушенні приписів постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 №4 та «Про деякі питання практики призначення судових експертиз у справах зі спорів, пов`язаних із захистом права інтелектуальної власності» від 23.03.2012 № 5;

2) відсутня єдина позиція судової практики щодо питання стягнення компенсації за кожен вид порушення авторського права (доведення до загального відома, відтворення твору у мережі інтернет тощо), як у одному позові, так і у окремих позовах. При цьому скаржник здійснює посилання на постанову Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №3-994гс15, положення пункту 46 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12, постанову Верховного Суду від 07.04.2020 у справі 522/8925/17;

3) що ж таке відтворення твору у мережі інтернет, та чи можливо стягнути компенсацію за дане порушення у його сумісній дії з Бернською конвенцією про охорону літературних і художніх творів.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, Верховний Суд виходить з такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в даній справі є стягнення 29 000, 00 грн., а, отже, ціна позову у справі № 910/13759/16 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Як уже зазначалось, серед підстав, передбачених пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, ТОВ «Юніверс Медіа Корпорейшн» у поданій касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Однак наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме щодо питання застосування статті 129 ГПК України (в частині стягнення витрат за проведення судової експертизи) та щодо питання стягнення окремої компенсації за порушення авторського права (доведення до загального відома, відтворення твору у мережі інтернет тощо), з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 99 ГПК України (а також стаття 41 ГПК України у редакції чинній станом на 01.01.2016) суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Також у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

За змістом статті 98 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до статті 104 ГПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього кодексу.

Відповідно до статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно із статтею 128 ГПК України, зокрема, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас у разі незгоди сторони із розміром судових витрат, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення таких судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, при цьому з дотриманням принципу змагальності у відповідності до статей 74-79 ГПК України.

У застосуванні критерію співмірності судових витрат суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Касаційний господарський суд враховує правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 910/2170/18.

З огляду на викладене доводи скаржника щодо того, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у частині розподілу судових витрат за проведення судової експертизи у відповідності до статті 129 ГПК України, а також можливості зменшення таких витрат, не знайшли свого аргументованого підтвердження. Не заслуговують на увагу і посилання скаржника на безпідставність призначення судової експертизи, оскільки необхідність у її проведенні та відповідно і її призначення відноситься до повноважень суду.

При цьому слід відзначити, що зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до власного трактування ГПК України та до власного викладення обставин справи стороною по справі та оцінки доказів, які вже були оцінені судом апеляційної інстанції. Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також вирішувати питання щодо достовірності доказів, додатково перевіряти докази, що виходить за межі повноважень Верховного Суду згідно з положеннями статті 300 ГПК України.

Не є явно обґрунтованими і твердження скаржника про наявність фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання стягнення компенсації за порушення авторського права, які, у свою чергу, позивач на власний розсуд розділяє на окремі види порушень як доведення до загального відома, на відтворення твору у мережі інтернет тощо.

Дана позиція Суду також узгоджується з низкою судової практики, викладеної в ухвалах Верховного Суду у справах №923/972/16, 910/14055/15, 908/657/17, 910/1523/17.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №3-994гс15 та постанову Верховного Суду від 07.04.2020 у справі 522/8925/17, оскільки останні ухвалені за інших обставин у справі та доказів по справі.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, участь скаржника у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №910/13759/16, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніверс Медіа Корпорейшн» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі № 910/13759/16.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос