ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2020 р. Справа№ 911/198/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Котенка О.О.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 16.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дикої Людмили Миколаївни

на рішення Господарського суду Київської області

від 06.03.2020 (повний текст рішення складено 11.03.2020)

у справі № 911/198/20 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Дикої Людмили Миколаївни

до Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради

про спонукання до укладення договору оренди нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дика Людмила Миколаївна звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради про зобов`язання Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради укласти новий договір оренди нежитлового приміщення площею 10,40 кв.м. по АДРЕСА_1 з фізичною особою-підприємцем Дикою Людмилою Миколаївною на новий термін з дотриманням умов, які були передбачені договором оренди від 17.10.2016 відповідно до проекту договору.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням переважного права позивача на укладання договору оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.10.2016 на новий термін.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.03.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано тим, що листом від 03.10.2018 № 01-25/509 відповідач у строк, встановлений п. 10.6. договору (не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору) повідомив позивача про те, що вищезгаданий договір на новий термін переукладатися не буде.

Також у листі від 02.10.2019 №01-25/471, який отримано позивачем 02.10.2019 відповідач зазначив про припинення строку дії договору та вимагав повернути нежитлове приміщення, яке є предметом договору №1370 від 17.10.2016, що насамперед підтверджує недосягнення згоди між сторонами на укладення договору на новий строк.

Таким чином, оскільки спірний договір оренди нежитлового приміщення №1370 від 17.10.2016 припинив свою дію з 30.09.2019, у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, фізична особа-підприємець Дика Людмила Миколаївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2020 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, позивач зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Також висновки місцевого господарського суду викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи.

Разом з цим позивач посилається на те, що суд першої інстанції не застосував норми ст. 777 Цивільного кодексу України, ст. 285 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного і комунального майна".

Крім цього, позивач стверджує, що відповідач не є власником нежитлового приміщення, і не в праві використовувати його для власних потреб.

Також позивач вважає, що місцевим господарським судом безпідставно не залучено до участі у справі балансоутримувача спірного нежитлового приміщення.

За твердженням позивача, суд першої інстанції не дослідив листа від 18.11.2019 за №97 наданим "Білоцерківським міським паталоанатомічним бюро" і не надано належної оцінки цьому листу, щодо використання орендного майна.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач стверджує, що він, як уповноважений орган самостійно здійснює управління майном комунальної власності, зокрема, і нежитловим приміщенням площею 1040 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, тому в межах повноважень правомірно направив позивачу листи від 03.10.2018за №01-25/509 про не переукладання договору №1370 та від 02.10.2019 за №01-25/471 про необхідність повернути нежитлове приміщення після закінчення строку дії договору №1370.

Разом з цим, відповідач наголошує на тому, що прийняття рішення про намір передати в оренду комунальне майно, зокрема, нежитлове приміщення площею 10,40 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить лише відповідачу, згідно делегованих повноважень Білоцерківською міською радою, а не балансоутримувачу комунального майна.

Також відповідач зазначає, що позивач був наділений процесуальним правом подання заяви про залучення по справі банасоутримувача, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в дану справі про те, цим правовим не скористався.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2020 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дикої Людмили Миколаївни передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Разіної Т.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Дикої Людмили Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2020 у справі №911/198/20; призначено апеляційну скаргу до розгляду на 03.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 задоволено клопотання фізичної особи-підприємця Дикої Людмили Миколаївни про відкладення розгляду справи; розгляд справи відкладено до 08.07.2020.

З 07.07.2020 головуючий суддя Іоннікова І.А. перебувала на лікарняному та з 13.07.2020 приступила до виконання своїх обов`язків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 призначено справу до розгляду на 16.09.2020.

В судове засідання 16.09.2020 з`явився представник відповідача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, до суду надав копію акту державного виконання від 10.09.2020 в якому встановлено, що фізичною особою-підприємцем Дикою Людмилою Миколаївною звільнено нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про причину відсутності суду не повідомив. Оскільки явка представника позивача у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про місце, дату та час судового розгляду, про що свідчить долучене до матеріалів справи повідомлення про вручення поштового відправлення за № 878.

Колегія суддів визнала можливим здійснювати розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника позивача.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

17.10.2016 між Управлінням комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради (за договором - орендодавець, відповідач) та фізичною особою-підприємцем Дикою Людмилою Миколаївною (за договором - орендар, позивач) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1370, за умовами п. 1.1. якого орендодавець зобов`язався передати в оренду, а орендар - прийняти в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 10,40 кв.м., розташоване на першому поверсі двоповерхової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (далі - майно), яке перебуває на балансі Білоцерківського міського паталогоанатомічного бюро.

Згідно п.п. 2.1., 2.2., 2.3. договору передача нежитлового приміщення в оренду вперше здійснюється за актом прийому-передачі. Передача нежитлового приміщення в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається територіальна громада м. Білої Церкви, а орендар користується ним протягом строку оренди. Нежитлове приміщення вважається переданим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі. Ініціювання складання акта прийому-передачі про повернення об`єкта оренди покладається на орендодавця. Об`єкт оренди повинен повертатись орендодавцю в стані, в якому він був переданий в оренду, з урахуванням нормального зносу.

Орендар зобов`язується у разі припинення договору, протягом п`яти робочих днів повернути орендодавцю орендоване майно (п. 4.6. договору).

Відповідно до п. 10.1. договір діє з 17.10.2016 по 30.09.2019.

Орендар протягом 1 місяця після закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендодавця про свої наміри щодо припинення або продовження договірних орендних відносин.

Орендодавець надає орендареві письмову відповідь щодо можливості (або відсутності такої), продовження терміну оренди на новий термін на попередніх умовах або на нових умовах (актуальними на момент звернення) в строк згідно чинного законодавства.

У разі якщо орендодавець має намір після закінчення терміну дії договору оренди використовувати зазначене майно для власних потреб, він не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору письмово попереджає про це орендаря (п. 10.6. договору).

Зі змісту п. 10.7. договору строк дії договору може бути продовжений у відповідності до чинного законодавства України.

Пунктом 10.9. договору передбачено, що дія договору припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

В матеріалах справи наявний лист Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради № 01-25/471 від 02.10.2019, згідно якого позивача повідомлено про необхідність повернення нежитлового приміщення площею 10,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із закінченням 30.09.2019 строку дії договору оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.10.2016.

Згідно Свідоцтва про право власності № 24747504 від 25.07.2014, копія якого наявна в матеріалах справи, територіальна громада міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради є власником нежитлової будівлі загальною площею 1081,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також у матеріалах справи знаходяться копії платіжних доручень та квитанцій про сплату позивачем плати за оренду приміщення, згідно договору оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.10.2016.

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.03.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Орендні відносини регулюються Цивільним та Господарським кодексами України, а щодо оренди державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон N 2269-XII), у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди, є однією із істотних умов договору оренди.

В силу приписів ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

За змістом ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 вказала, що в контексті статті 764 Цивільного кодексу України та частини другої статті 17 Закону N 2269-XII заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони уклали договір оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.10.2016, термін дії якого визначено з 17.10.2016 до 30.09.2019. Умовами вказаного договору (п. 10.9.) передбачено, що договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

З наявних в матеріалах справи та перевірених судовою колегією доказів вбачається, що 03.10.2018 відповідач звернувся до позивача з листом № 01-25/509 про непереукладення договору оренди, посилаючись на п. 10.6. договору, в якому передбачено, що у разі якщо орендодавець має намір після закінчення терміну дії договору оренди використовувати зазначене майно для власних потреб, він не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору письмово попереджає про це орендаря.

Місцевим господарським судом встановлено, що даний лист надіслано відповідачем на адресу позивача не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору. Також в матеріалах справи відсутні заперечення позивача щодо не отримання вказаного листа.

Окрім цього у листі від 02.10.2019 № 01-25/471 (який отримано позивачем 02.10.2019, про що свідчить відмітка на вказаному листі - арк. справи 80), відповідач зазначив про припинення строку дії договору та вимагав повернути нежитлове приміщення площею 10,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що договір оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.10.2016 припинив свою дію, і в орендаря виник обов`язок повернути орендоване майно.

Також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Господарського суду Київської області від 10.02.2020 у справі №911/2590/19, (яке постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2020 залишено без змін) позов задоволено повністю. Вирішено примусово виселити Фізичну особу-підприємця Дику Людмилу Миколаївну з нежитлового приміщення площею 10,40 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З долученого до матеріалів справи акту державного виконавця від 10.09.2020 вбачається, що фізична особа-підприємець Дика Людмила Миколаївна звільнила нежитлове приміщення площею 10,40 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке було предметом договору оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.06.2016.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про припинення договору оренди нежитлового приміщення №1370 від 17.06.2016, у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений, та виникнення в орендаря (позивача) обов`язку в силу вимог ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 27 Закону N 2269-XII, пункту 4.6 договору щодо повернення майна.

Предметом спору є вимоги позивача про зобов`язання відповідача укласти з ним договір оренди на новий строк на підставі ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 17 Закону N 2269-XII.

В апеляційній скарзі позивач вказує про порушення відповідачем його переважного права на укладення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

За приписами ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону N 2269-XII після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 25.07.2019 у справі №906/1177/18 вказав, що поняття продовження (поновлення) дії договору оренди на той самий строк та на тих же умовах відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України та переважного права на укладення нового договору оренди відповідно до статті 777 Цивільного кодексу України не є тотожними.

Реалізацією переважного права орендаря перед іншими суб`єктами господарювання є укладення договору оренди на новий строк зі встановленням умов, за домовленістю сторін, в тому числі і щодо оплати та інших умов договору, а не його автоматичне продовження (поновлення).

За наявності наміру передати майно в оренду та наявності попереднього орендаря, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, за інших рівних умов, право вибору орендодавцем орендаря прямо обмежено передбаченим частиною першою статті 285 Господарського кодексу України та частиною першою статті 777 Цивільного кодексу України переважним правом такого попереднього орендаря.

Порушенням переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, матиме місце при:

- укладенні договору оренди із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- укладенні договору оренди у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб;

- укладення договору з новим орендарем на умовах, які були б прийнятними для попереднього орендаря.

Колегія суддів вважає за необхідним звернути увагу на те, що приписи ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо переважного права добросовісного орендаря на укладення договору оренди на новий строк передбачають можливість реалізації такого права добросовісного орендаря перед іншими претендентами на оренду цього ж майна за відсутності намірів орендодавця використовувати майно для власних потреб.

Отже, після припинення договору оренди нежитлового приміщення №1370 від 17.10.2016 відповідач не був зобов`язаний в силу приписів названих вище норм закону автоматично укласти з позивачем договір оренди на новий строк.

Посилання скаржника стосовно того, що відповідач не є власником майна, оскільки власником майна є територіальна громада міста Біла Церква, а відтак не може відмовляти в укладенні договору на новий строк, у зв`язку із використанням спірного майна для власних потреб, колегією суддів не приймається до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном.

Згідно з ч. 2 статті 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Враховуючи, що відповідач, як уповноважений орган самостійно здійснює управління майном комунальної власності, зокрема і нежитловим приміщенням площею 10,40 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а тому в межах повноважень правомірно направив позивачу листи від 03.10.2018 за № 01-25/509 про не переукладання договору № 1370 та від 02.10.2019 за № 01-25/471 про необхідність повернути нежитлове приміщення після закінчення строку дії договору оренди нежитлового приміщення № 1370 від 17.10.2016.

Разом з цим, аналогічні повноваження відповідача містяться і в наявному в матеріалах справи положенні останнього.

Отже, відповідач уповноважений територіальною громадою м. Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради на вчинення від її імені певних юридичних дій щодо комунального майна, в тому числі, й бути орендодавцем такого майна з усіма обов`язками та правами, притаманними орендодавцю, поза як, повідомлення орендодавцем орендаря про наміри використовувати спірне нерухоме майно в порядку ч. 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" для власних потреб (тобто - для потреб територіальної громади м. Біла Церква) є правомірним та відповідає чинному законодавству.

На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи скаржника та вважає, що скаржником не доведено порушення відповідачем його переважного права на укладення договору оренди на новий строк, за захистом якого він звернувся до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не залучено до участі у справі балансоутримувача спірного нежитлового приміщення, судова колегія відхиляє, оскільки дана обставина на правильність висновків суду не впливає.

Твердження скаржника про те, що балансоутримувач у листі від 18.11.2019 №97 (арк. справи 13) надав письмове погодження на укладення договору оренди нежитлового приміщення та підтвердив про надання погодження на укладення договору оренди на новий термін, колегія суддів до уваги не приймає, так як прийняття рішення про намір передати в оренду комунальне майно, зокрема, спірне нежитлове приміщення належить лише відповідачу, згідно делегованих повноважень Білоцерківською міською радою, а не балансоутримувачу комунального майна.

Інші доводи скаржника по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дикої Людмили Миколаївни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2020 у справі № 911/198/20 - без змін.

Матеріали справи №911/198/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.09.2020.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

К.В. Тарасенко