СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2020 р. Справа № 922/1400/20

Колегія суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача - не з`явився;

відповідача - адвокат Іщенко Р.А., свідоцтво №3066 від 12.11.2008 року, договір б/н від 21.05.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Векто" в особі представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні, м. Київ - адвоката Саламахи В.Р. (вх. №1824Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2020 року у справі №922/1400/20, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Смірнова О.В.), повний текст якого складено 06.07.2020 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Векто" в особі представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні, м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройтрансавто", м. Харків

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.07.2020 року у справі №922/1400/20 у позові відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову у справі, вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 20.05.2020 року.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Векто" в особі представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні - адвокат Саламаха В.Р. з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2020 року у справі №922/1400/20 та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує таке.

ОСОБА_2. - колишній директор представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні, який діяв від імені представництва і на підставі доручення №12973/2019 від 30.12.2019 року, перевищив надані йому повноваження при укладенні договорів купівлі - продажу будівельної техніки №03022020/1 від 03.02.2020 року, №11022020/1 від 11.02.2020 року, №17022020/1 від 17.02.2020 року, №19022020/1 від 19.02.2020 року, №2702020/1 від 19.02.2020 року, передавши ТОВ "Стройтрансавто" відповідну техніку за договорами, загальною вартістю 8 735 779,20 грн.

У березні 2020 року повноваження ОСОБА_2. були відкликані Радою Правління ТОВ "Векто".

Техніка за договорами купівлі - продажу без дозволу і повідомлення Ради Правління ТОВ "Векто" була продана і передана ТОВ "Стройтрансавто"; кошти за техніку сплачені не були, а в подальшому між сторонами укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.03.2020 року.

Господарським судом першої інстанції помилково застосовані положення ч. 2 ст. 207 ЦК України, що стосується юридичної особи, проте згідно з ч. 3 ст. 95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Представництва діють на підставі положення, затвердженого юридичною особою, яка створила таке представництво (ч. 2 ст. 95 ЦК України).

Господарським судом першої інстанції не досліджено Положення про представництво "Векто" СП З О.О. в Україні та письмові звернення Президента Ради Директорів ТОВ "Векто" Ремігіуша Риковскі, де зазначено на те, що представництво у своїй діяльності керується законодавством Республіки Польщі, законодавством України, Положенням про представництво "Векто" СП З О.О.

ОСОБА_2. не отримував будь-якої згоди на здійснення продажу техніки, яка відповідно до Положення про представництво "Векто" є його власністю.

ОСОБА_2. стверджує про розширення своїх повноважень і наявність достатніх повноважень щодо укладення представництвом будь-яких угод, у тому числі і угод з продажу рухомого майна відповідно до доручення на підписання договору про надання банківської гарантії з АТ "Банк Січ", що зазначено в листі, адресованому банку від 20.02.2020 року, який підписаний саме головою Правління компанії "Векто".

ОСОБА_2. не міг, будучи призначеним директором представництва "Векто" СП З О.О. в Україні керуватися лише наданою йому довіреністю, оскільки вона не містить обов`язків та підстав відповідальності, які йому необхідно було мати для здійснення представництвом господарської діяльності. Для вчинення директором представництва певних дій необхідно отримати від Ради правління ТОВ письмове доручення, яке буде підтвердженням того, що Правління не має заперечень на вчинення таких дій.

Господарським судом першої інстанції було безпідставно відмовлено позивачу у прийнятті до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, а саме про уточнення позовних вимог про визнання недійсним договору субпідряду №02-1/2 від 02.01.2020 року у сумі 9 380 943,55 грн.

Щодо повноважень апелянта діяти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Векто" в особі представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні, апелянтом до апеляційної скарги додано в копіях: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.07.2020 року №1014034; договір №02-Ю/04-С про надання правової (професійної правничої) допомоги адвокатом від 06.04.2020 року; Додаткова угода №1 до договору №02-Ю/04-С про надання правової (професійної правничої) допомоги адвокатом від 12.06.2020 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 09.10.2019 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2020 року, суддею - доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 239, від 22.04.2020 року №291, від 11.05.2020 року №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500, від 22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760 до постанови від 11.03.2020 року № 211 внесено зміни, якими дію карантину продовжено до 31.10.2020 року.

Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом №9рс-186/20 від 16.03.2020 року до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Для запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 за № 04-а встановлено особливий режим роботи суду в умовах карантину; наказами голови суду від 26.03.2020 року № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а, від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а на період дії карантину суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Векто" в особі представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні, м. Київ - адвоката Саламахи В.Р. на рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2020 року у справі; відповідачу встановлено строк до 21.08.2020 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на "02" вересня 2020 року о 10:30 год.; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась.

21.08.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7832), в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що укладення договорів купівлі- продажу жодним чином не нанесло майнової шкоди позивачу, оскільки у позивача існувала заборгованість перед відповідачем, розмір якої був співмірний вартості проданої техніки; Положенням про представництво передбачені повноваження представництва, самостійно, без погодження з товариством розпоряджатися майном товариства, а саме передбачено право відчужувати майно за умови, що такий продаж не завдає шкоди товариству чи його майновим інтересам.

01.09.2020 року на адресу суду, електронною поштою від представника позивача - адвоката Саламахи В.Р. надійшло клопотання, яке не зареєстровано за допомогою електронного цифрового підпису (ЕЦП) про перенесення розгляду справи (вх.№2727), у зв`язку з участю адвоката в судовому засіданні Червонозаводського районного суду м. Харкова, яке долучено до матеріалів справи.

Відповідно до пункту 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої Вищим господарським судом України листом від 19.02.2013 року №01-17/315/384/13 та затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.02.2013 року, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв`язку, не належать до офіційних.

Вказане клопотання не засвідчене електронним цифровим підписом, про що уповноваженою особою Східного апеляційного господарського суду складено відповідний акт від 01.09.2020 року №13-35/417, а тому залишене без розгляду.

01.09.2020 року на адресу суду, електронною поштою від представника позивача - адвоката Саламахи В.Р. надійшло клопотання, яке зареєстровано за допомогою електронного цифрового підпису (ЕЦП) про перенесення розгляду справи (вх.№2730, вх.№8189), у зв`язку з участю адвоката в судовому засіданні Червонозаводського районного суду м. Харкова, до якого не надано доказів в його обґрунтування, у зв`язку з чим підстав для його задоволення не має, яке долучено до матеріалів справи.

02.09.2020 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових матеріалів до справи (вх.№8231), в якому останній просить долучити до матеріалів справи як доказ копію нотаріальної заяви свідка ОСОБА_1 за реєстровим №1042 від 22.07.2020 року, яку долучено до матеріалів справи, зі змісту якої слідує таке.

Після звільнення ОСОБА_2 з посади директора представництва "Векто" СП З О.О. в Україні та відкликання його довіреності було виявлено, що ним було продано ТОВ "Стройтрансавто" будівельну техніку за договорами купівлі-продажу на суму більше ніж 8 млн. грн.; про укладення відповідних договорів ОСОБА_2 керівництво ТОВ "Векто" не повідомляв; ОСОБА_3 вказує, що ні йому, ні керівництву ТОВ "Векто" не було відомо про укладення ОСОБА_2 договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.03.2020 року; є незрозумілим чому ОСОБА_2 вчинив дії з продажу майна, хоча цілком зрозуміло, що права на відчуження у нього не було через обмеженість його повноважень як директора представництва; ОСОБА_3 вказує на те, що факти, викладені в цьому документі нотаріусом не перевірялись.

Розглянувши клопотання позивача про долучення додаткових матеріалів до справи (вх.№8231 від 02.09.2020 року), а саме копії нотаріальної заяви свідка ОСОБА_1 за реєстровим №1042 від 22.07.2020 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 87 ГПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Відповідно до ст. 88 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка; у заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень; підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом; заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Так, з заяви ОСОБА_1 , поданої ТОВ "Векто" 30.12.2019 року слідує, що останній відмовився від функції представника на території України без надання причини, а також відмовився з 30.12.2019 року від усіх наданих йому повноважень діяти від імені ТОВ "Векто" (т.2, а.с.14).

Разом з тим, факти, викладені у нотаріальній заяві свідка ОСОБА_1 за реєстровим №1042 від 22.07.2020 року нотаріусом не перевірялись, про що зроблено відповідний запис на нотаріальному бланку заяви.

Окрім того, текст нотаріальної заяви свідка складається не з повідомлення відомих йому обставин, а з правового аналізу Положення про Представництво компанії "ВЕКТО" СП З.О.О." в Україні.

А отже, беручи до уваги, що ОСОБА_3 склав повноваження представника ТОВ "Векто" ще 30.12.2019 року та на період представництва ТОВ "Векто" колишнім директором ОСОБА_2., ОСОБА_3 не був співробітником підприємства позивача, подана у порядку ст. 88 ГПК України заява свідка не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. 77-79 ГПК України, оскільки викладені в ній обставини не підтверджуються доказами та суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.09.2020 року оголошено перерву у розгляді справи до "16" вересня 2020 року об 11:00 год., явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась та роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

04.09.2020 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (вх.№8297), яке долучено до матеріалів справи.

07.09.2020 року на адресу суду, електронною поштою від позивача надійшло клопотання про видачу копії відзиву на апеляційну скаргу (вх.№2801, вх.№8350), яке долучено до матеріалів справи.

Згідно листа Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 року №015272, надіслано на електронну адресу представника позивача - адвокату Саламахі В.Р. копію відзиву на апеляційну скаргу.

14.09.2020 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення проти клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№8605), які долучено до матеріалів справи, в якому останній вказує на те, що подана заява свідка є неналежним доказом, оскільки викладені в ній обставини не підтверджуються жодними допустимими доказами та суперечать доказам наявним в матеріалах справи.

15.09.2020 року на адресу суду, електронною поштою від позивача надійшло клопотання про перенесення судового розгляду (вх.№2920, вх.№8719), в якому останній просить перенести розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з новими обставинами, про які раніше позивачу не було відомо та які потребують додаткового підтвердження, яке долучено до матеріалів справи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для чого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо.

Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (№51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

А тому, беручи до уваги те, що явка представників сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а подальше відкладення розгляду справи буде суперечити принципу розгляду справи впродовж розумного строку, в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи слід відмовити.

15.09.2020 року на адресу суду, електронною поштою від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№2918, вх.№8704), з додатками в копіях: кошторис витрат на здійснення авторського нагляду під час будівництва об`єкту, договір про відступлення права вимоги від 02.03.2020 року, повідомлення про відступлення права вимоги, договір від 05.08.2019 року, відмова у видачі дозволу на виконання будівельних робіт від 05.03.2020 року, журнал авторського нагляду за будівництвом, в яких останній просить надати час на зібрання усіх необхідних доказів, що мають вагоме значення для справи, а саме перенести судове засідання та врахувати доводи, викладені в додаткових поясненнях при ухваленні рішення у даній справі, які долучено до матеріалів справи та в обґрунтування яких вказує на таке.

01.04.2019 року між представництвом Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні та ТОВ "Дніпрокомунбуд" укладено договір на розробку проектної документації, за умовами якого ТОВ "Дніпрокомунбуд" зобов`язався в поставлений термін розробити і передати проектно - кошторисну документацію, а замовник зобов`язався прийняти і оплатити вказані роботи; 02.03.2020 року на адресу нового директора ТОВ "Дніпрокомунбуд" ОСОБА_4 надійшов зразок договору про відступлення права вимоги на підпис, тобто директор ТОВ "Стройтрансавто" ОСОБА_5 у в змові з ОСОБА_2 , який на той час був директором представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні розробили договір в своїх інтересах, предметом якого є те, що ТОВ "Дніпрокомунбуд" передає ТОВ "Стройтрансавто" право вимоги, що належить первісному кредитору і стає новим кредитором за спірними договорами; на підставі договору про відступлення права вимоги від 02.03.2020 року був укладений ще один договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.03.2020 року між ТОВ "Стройтрансавто" та представництвом Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні. Між ЛКП "Зелене місто" та представництвом Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні укладений основний контракт, на основі якого був укладений договір субпідряду від 02.01.2020 року; роботи за договором субпідряду не проводились, оскільки не було передано фронт робіт, відсутній наказ ДАБІ на виконання робіт, відсутній наказ від ТОВ "Векто" на відповідального виконавця робіт, відсутня виконавча документація, не проводився авторський нагляд.

Оскільки договір субпідряду від 02.01.2020 року не має правового значення, роботи за ним не проводились, відсутня будь-яка документація, то і зарахування зустрічних однорідних вимог не можливе, так само як і за спірними договорами.

Розглянувши клопотання позивача про долучення додаткових матеріалів до справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

А отже, беручи до уваги, що надані позивачем пояснення з додатковими доказами не стосуються предмету розгляду даної справи, а стосуються договірних відносин між відповідачем та третіми особами, а також те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст 76-79 ГПК України на підтвердження винятковості випадків, які б перешкоджали у дотриманні позивачем встановлених як законом так і судом строків для вчинення відповідних процесуальних дій, а саме - неможливості своєчасного подання ним письмових доказів, що зазначені у вказаному клопотанні до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому підстав для задоволення клопотання щодо прийняття доказу, зазначеного у клопотанні (вх.№8231) та їх врахування при розгляді справи, не має.

У судовому засіданні 02.09.2020 року та 16.09.2020 року представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання 16.09.2020 року представник позивача не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії ухвали суду від 02.09.2020 року позивачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" від 10.09.2020 року №762, згідно з яким позивач отримав копію ухвали від 02.09.2020 року - 07.09.2020 року.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції, Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвалу суду від 02.09.2020 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Також, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

03.02.2020 року у між Представництвом Польської компанії "Векто" СП З.О.О. (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стройтрансавто" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу будівельної техніки №03022020/1, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцю навантажувач фронтальний JCB 455ZX, VIN-code НОМЕР_1 , інвентарний номер-0032, на загальну суму 1872062,40 грн. з урахування ПДВ, а покупець зобов`язувався прийняти вказану будівельну техніку та оплатити її вартість відповідно до умов договору.

06.03.2020 року продавець передав у власність, а покупець прийняв навантажувач фронтальний JCB 455ZX (VIN-code НОМЕР_1 ), що підтверджується актом приймання-передачі будівельної техніки від 06.03.2020 року до договору купівлі-продажу будівельної техніки №03022020/1.

11.02.2020 року між продавцем і покупцем укладено договір купівлі-продажу будівельної техніки №11022020/1, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця екскаватор гусеничний JCB JS205LC, VIN-code НОМЕР_2 , інвентарний номер-00033, на загальну суму 1608868,80 грн., з урахування ПДВ, а покупець зобов`язувався прийняти вказану будівельну техніку та оплатити їх вартість відповідно до умов договору.

05.03.2020 року продавець передав у власність, а покупець прийняв екскаватор гусеничний JCB JS205LC (VIN-code НОМЕР_2 ), що підтверджується актом приймання-передачі будівельної техніки від 05.03.2020 року до договору купівлі-продажу будівельної техніки №11022020/1.

17.02.2020 року між продавцем та покупцем укладено договір купівлі-продажу будівельної техніки №17022020/1, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця екскаватор навантажувач JCB 4СХ, VIN-code НОМЕР_3 , інвентарний номер-00088, на загальну суму 1796637,60 грн., з урахування ПДВ, а покупець зобов`язувався прийняти вказану будівельну техніку та оплатити їх вартість відповідно до умов договору.

06.03.2020 року продавець передав у власність, а покупець прийняв екскаватор навантажувач JCB 4СХ (VIN-code НОМЕР_3 ), що підтверджується актом приймання-передачі будівельної техніки від 06.03.2020 року до договору купівлі- продажу будівельної техніки №17022020/1.

19.02.2020 року між продавцем і покупцем укладено договір купівлі-продажу будівельної техніки №19022020/1, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця екскаватор гусеничний JCB JS220LC, VIN-code НОМЕР_4 , інвентарний номер-00034, на загальну суму 1729105,20 грн., з урахування ПДВ, а покупець зобов`язувався прийняти зазначену будівельну техніку та оплатити їх вартість відповідно до умов договору.

06.03.2020 року продавець передав у власність, а покупець прийняв екскаватор гусеничний JCB JS220LC (VIN-code НОМЕР_4 ), що підтверджується актом приймання-передачі будівельної техніки від 06.03.2020 року до договору купівлі-продажу будівельної техніки №19022020/1.

19.02.2020 року між продавцем і покупцем укладено договір купівлі-продажу будівельної техніки №27022020/1, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця екскаватор гусеничний JCB JS220NLC, VIN-code НОМЕР_5 , інвентарний номер-00035, на загальну суму 1729105,20 грн., з урахування ПДВ, а покупець зобов`язувався прийняти зазначену будівельну техніку та оплатити їх вартість відповідно до умов договору.

06.03.2020 року продавець передав у власність, а покупець прийняв екскаватор гусеничний JCB JS220NLC (VIN-code НОМЕР_5 ), що підтверджується актом приймання-передачі будівельної техніки від 06.03.2020 року до договору купівлі-продажу будівельної техніки №27022020/1.

Під час укладення вказаних договорів від імені продавця, на підставі доручення № 12973/2019 від 30.12.2019 року, діяв директор ОСОБА_2.

Позивач вважає, що директор ОСОБА_2., який діяв на підставі доручення № 12973/2019 від 30.12.2019 року, не мав права на відчуження майна позивача без згоди правління товариства.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив визнати недійсними договори купівлі-продажу будівельної техніки №03022020/1 від 03.02.2020 року, №11022020/1 від 11.02.2020 року, №17022020/1 від 17.02.2020 року, №19022020/1 від 19.02.2020 року, №2702020/1 від 19.02.2020 року.

01.07.2020 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За змістом ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Згідно п. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відповідності до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Довіреність від імені юридичної особи видається органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (ч. 1 ст. 246 ЦК України).

Аргументи апелянта про те, що господарським судом першої інстанції помилково застосовані положення ч. 2 ст. 207 ЦК України, що стосується юридичної особи, проте згідно з ч. 3 ст. 95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Представництва діють на підставі положення, затвердженого юридичною особою, яка створила таке представництво (ч. 2 ст. 95 ЦК України), є необґрунтованими та не приймаються, з огляду на таке.

Приписи ст. 92 ЦК України, на яку посилається апелянт визначає порядок набуття цивільної дієздатності саме юридичною особою, у тому числі через орган чи особу, яка виступає від її імені. В даному разі суб`єктом правовідносин є саме юридична особі - ТОВ "Векто", оскільки ані філія, ані представництво не можуть виступати самостійним суб`єктом правовідносин.

А отже, посилання місцевого господарського суду на абз. 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України є вірним, оскільки спірні договори купівлі - продажу підписано від імені юридичної особи особою, уповноваженою на це відповідною довіреністю та установчими документами - директором представництва ТОВ ОСОБА_2.

За змістом ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, спірні договори купівлі-продажу з боку продавця були укладені від імені представництва його директором ОСОБА_2. на підставі довіреності № 12973/2019 від 30.12.2019 року.

Згідно п.1.1. Положення про Представництво компанії "ВЕКТО" СП З.О.О." в Україні (далі - Положення) Представництво Польської компанії "ВЕКТО" СП З.О.О." в Україні (далі - представництво) є відокремленим структурним підрозділом компанії "ВЕКТО" СП З.О.О." (далі - товариство).

Представництво має право від імені та за дорученням товариства вчиняти будь-які правочини, укладати будь-які договори (включаючи, але не обмежуючись укладанням договорів купівлі-продажу, оренди, лізингу, договорів про виконання робіт та надання послуг, договорів позики, страхування тощо), і підписувати інші документи, необхідні для здійснення діяльності представництва, в т.ч. ті, які пов`язані з веденням Товариством господарської діяльності (п.1.10. Положення).

У п. 2.5. Положення встановлено, що для забезпечення діяльності Представництво має право за згодою правління товариства придбавати, відчужувати, будувати, орендувати, надавати у тимчасове користування або у позичку будь-яке рухоме і нерухоме майно, а також інші матеріальні цінності.

Відповідно до п. 3.1. Положення майно представництва складають основні та оборотні кошти, а також грошові кошти та майно, передані йому товариством з метою використання в господарській діяльності.

Майно, передане товариством представництву, з метою, вказаною вище, є власністю Товариства, так само як і майно, придбане представництвом під час здійснення господарської діяльності. Представництво уповноважене на розпорядження майном товариства (п. 3.2. Положення).

За змістом п. 3.3. Положення, в межах здійснення господарської діяльності, за згодою правління товариства, а також у випадках, якщо відповідний продаж не завдає шкоди Товариству чи майновим інтересам товариства, представництво має право відчужувати майно, придбане представництвом, а також майно, передане представництву товариством.

Згідно п.4.14. Положення, представництво вільне у виборі предмета договору з контрагентами, у визначенні умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству І рішенням керівних органів товариства (п. 4.14. Положення).

Відповідно до п. 6.1. Положення вищим органом управління представництвом є Рада правління товариства, яка призначає наказом директора Представництва, після процедури узгодження його кандидатури та підписує з директором трудовий договір, після процедури визначення умов оплати праці директора представництва.

Керівником представництва є директор (п. 6.4. Положення). Строк повноважень директора представництва складає 3 роки. Директор представництва (п. 6.5. Положення), зокрема: забезпечує виконання рішень органів Товариства, що стосуються діяльності представництва; самостійно вирішує усі питання діяльності представництва, визначені цим Положенням; несе відповідальність за рентабельність діяльності представництва; в межах своєї компетенції представляє інтереси товариства в стосунках з державними та недержавними установами та організаціями незалежно від їх форм власності та підпорядкування, а також перед фізичними особами; на основі рішень органів Товариства і цього Положення розпоряджається майном представництва, укладає трудові договори, видає доручення, відкриває рахунки у банках; відкриває і закриває рахунки представництва, розпоряджається коштами, що знаходяться на рахунках представництва, включаючи, але не обмежуючись правом підпису відносно банківських операцій; отримує і витрачає в установленому порядку кошти в межах затвердженого Товариством кошторису витрат на утримання представництва; видає накази, розпорядження і дає вказівки в межах своїх повноважень; укладає договори і контракти в межах повноважень наданих йому цим Положенням та відповідною довіреністю, що необхідні для функціонування представництва.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умовами Положення передбачені повноваження представництва самостійно, без погодження з товариством, за настання певних обставин, розпоряджатися майном товариства, а саме відчужувати майно за умови, що такий продаж не завдає шкоди товариству чи його майновим інтересам.

Аргументи апелянта про те, що господарським судом першої інстанції не досліджено Положення про представництво "Векто" СП З О.О. в Україні та письмові звернення Президента Ради Директорів ТОВ "Векто" Ремігіуша Риковскі, де зазначено на те, що представництво у своїй діяльності керується законодавством Республіки Польщі, законодавством України, Положенням про представництво "Векто" СП З О.О. є необґрунтованими.

Місцевий господарський в оскаржуваному рішенні повністю дослідив умови Положення та дійшов відповідних висновків, які ґрунтуються саме на умовах (повноваженнях), викладених у вказаному Положенні та довіреності на колишнього директора ОСОБА_2.

Позивачем не надано доказів того, що укладення спірних договорів купівлі- продажу директором представництва ОСОБА_2. завдало шкоди товариству та його майновим інтересам.

За матеріалами справи, у представництва існувала заборгованість перед ТОВ "Стройтрансавто" за наступними договорами: №03102019/03 від 03.10.2019 року у сумі 1200000,00 грн.;№01/04-113 від 01.04.2019 року у сумі 800000,00 грн.; № 02-01/2 від 02.01.2020 року, у сумі 9380943,55 грн.

З метою уникнення накладення штрафних санкцій, передбачених умовами договорів, а також уникнення судових процедур та витрат на них, позивачем було запропоновано викупити будівельну техніку в рахунок розрахунків за вказаними договорами.

Протягом лютого 2020 року між сторонам були укладені відповідні договори купівлі-продажу будівельної техніки, після чого 10.03.2020 року сторони уклали договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, в результаті укладення вказаного договору сторони засвідчили про відсутність будь-яких претензій одна до одної.

Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.03.2020 року є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Таким чином, господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що укладення спірних договорів не завдало шкоди товариству чи його майновим інтересам, що, окрім іншого, свідчить про наявність у представництва необхідних повноважень на відчуження відповідного спірного майна.

Разом з тим, пунктом 6.6. Положення передбачено, що з метою виконання наданих йому повноважень, товариство видає довіреність директору представництва.

Так, укладаючи спірні договори директор представництва діяв на підставі довіреності № 12973/2019 від 30.12.2019 року.

За змістом вказаної довіреності, рада правління товариства уповноважила ОСОБА_2. представляти товариство на території України, а саме: перед всіма адміністративними органами та іншими державними або місцевими установами, банками, а саме: (включаючи відкриття/закриття банківських рахунків або субрахунків та/або внесення змін до будь-яких мандатів банка Компанії) перед Компанією та перед фізичними та юридичними особами, а також виконувати будь-які дії, робити заяви та підписувати будь-які документи, включаючи податкові декларації, від імені Компанії - щоб зробити зазначене вище чинним; вживати будь-які інші фактичні та юридичні дії, які довіритель, на його думку, вважає необхідними або корисними у зв`язку із вказаними питаннями, включаючи також надання заяв та підписання будь-яких документів від імені Компанії - для набуття чинності на території України.

Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 925/394/18, де зазначено на те, що за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику довірителем відповідних повноважень щодо вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Отже, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що довіреність № 12973/2019 від 30.12.2019 року не передбачає жодних обмежень щодо укладення будь-яких договорів від імені представництва, у тому числі, і щодо відчуження рухомого майна та правомірно відмовив у задоволенні позову у повному обсязі, скасувавши заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 20.05.2020 року.

Аргументи апелянта на те, що ОСОБА_2. - колишній директор представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні, який діяв від імені представництва і на підставі доручення №12973/2019 від 30.12.2019 року, перевищив надані йому повноваження при укладенні договорів купівлі - продажу будівельної техніки №03022020/1 від 03.02.2020 року, №11022020/1 від 11.02.2020 року, №17022020/1 від 17.02.2020 року, №19022020/1 від 19.02.2020 року, №2702020/1 від 19.02.2020 року, передавши ТОВ "Стройтрансавто" відповідну техніку за договорами, загальною вартістю 8 735 779,20 грн., яку він мав право продавати лише за згодою правління товариства, є необґрунтованими та не приймаються.

Так само й не приймаються аргументи апелянта на те, що ОСОБА_2. не міг, будучи призначеним директором представництва "Векто" СП З О.О. в Україні керуватися лише наданою йому довіреністю, так як на думку апелянта вона не містить обов`язків та підстав відповідальності, які йому необхідно було мати для здійснення представництвом господарської діяльності.

Довіреність № 12973/2019 від 30.12.2019 року не передбачає обмежень щодо укладення будь-яких договорів від імені представництва, у тому числі, і щодо відчуження рухомого майна.

Щодо аргументів апелянта на те, що господарським судом першої інстанції було безпідставно відмовлено позивачу у прийнятті до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, а саме про уточнення позовних вимог про визнання недійсним договору субпідряду №02-1/2 від 02.01.2020 року у сумі 9 380 943,55 грн., колегія суддів зазначає на таке.

За змістом ч. 2 ст. 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

А тому, чинний процесуальний закон не передбачає такої форми зміни позовних вимог, як уточнення, тобто, позивач може збільшити розмір вже заявлених позовних вимог або змінити предмет або підстави позову.

А отже, заявлені позивачем уточнені позовні вимоги про визнання недійсним договору субпідряду №02-1/2 від 02.01.2020 року у сумі 9 380 943,55 грн. не можуть розглядатися як збільшення вже заявлених позовних вимог, оскільки зміна предмету і підстав позову чинним ГПК України не передбачено.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Векто" в особі представництва Польської компанії "Векто" СП З О.О. в Україні - адвоката Саламахи В.Р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2020 року у справі №922/1400/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.09.2020 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін