ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2020 р. Справа№ 910/17907/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Головань О.І.

від відповідача: Пілягін О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дріаді - Метиз"

на рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020 (повний текст рішення складено 17.06.2020)

у справі № 910/17907/19 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюмінієві порошки 2005"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дріаді - Метиз"

про стягнення 141 294, 62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

В грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Алюмінієві порошки 2005» (далі за текстом - ТОВ «Алюмінієві порошки 2005»; позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дріоді-Метиз» (далі за текстом - ТОВ «Дріоді-Метиз»; відповідач) про стягнення 123 897, 60 грн заборгованості, 15 929, 02 грн. пені та 1 486 грн трьох процентів річних за договором поставки від 10.07.2019 № 1007-19.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з виготовлення та монтажу 12 комплектів дверних блоків за зазначеним вище договором поставки від 10.07.2019 № 1007-19.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.06.2020 у справі №910/17907/19 позов задоволено частково, з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІАДА-МЕТИЗ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЮМІНІЄВІ ПОРОШКИ 2005» стягнуто 123879, 60 грн заборгованості, 1486 грн 3% річних та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 880, 48 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю належних доказів поставки позивачу товару за спірним договором, а також тим, що фактично між сторонами було укладено усний договір, оскільки оригінал договору поставки від 10.07.2019 № 1007-19 позивачем суду не надано, а тому в задоволенні позову в частині стягнення пені відмовлено.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києвавід 15.06.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДРІАДІ МЕТИЗ» звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зокрема, скаржник зазначає, що свої зобов`язання за усним договором поставки виконав повністю та передав покупцю товар за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8, що підтверджується видатковою накладною № 835 від 06.09.2019, складанням та реєстрацією позивачем податкових накладних № 32 від 10.07.2019, № 38 від 11.07.2019, № 14 від 06.09.2019.

Позиції інших учасників справи.

В письмових поясненнях щодо апеляційної скарги позивач заперечує проти її задоволення, посилаючись на порушення відповідачем умов договору з поставки товару та неповернення коштів, сплачених позивачем за такий товар. Позивач зауважує на тому, що особа, яка підписала видаткову накладну № 835 від 06.09.2019 начебто зі сторони покупця (позивача), зазначена як ОСОБА_1 , але така особа і надсилала на електронну адресу (скріншот видруку з електронної пошти) позивача сканкопію договору поставки № 1007-19 від 10.07.2019 та рахунок № 362 від 10.07.2019 на загальну суму 123 879, 60 грн, а також була контактною особою, яка відповідала за поставку товару зі сторони відповідача. Тобто, представниками відповідача як зі сторони продавця, так і зі сторони покупця, підписана видаткова накладна № 835 від 06.09.2019, яка містить ознаки фіктивності.

У зв`язку з наведеним, позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, як необґрунтованої та безпідставної.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2020 справу №910/17907/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дріаді - Метиз" на рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020 у справі №910/17907/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.08.2020.

У судове засідання 12.08.2020 з`явились представники сторін, які надали свої пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 12.08.2020 оголошено перерву (усно) до 16.09.2020 на 10:20, про що представники були повідомлені під розписку.

08.09.2020 відповідачем подані додаткові письмові пояснення по справі, які надійшли до суду 10.08.2020.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Останнім днем строку на апеляційне оскарження рішення є 07.07.2020.

Оскільки станом на 08.09.2020 строк на апеляційне оскарження закінчився, у скаржника відсутнє право доповнити чи змінити апеляційну скаргу, тому додаткові письмові пояснення скаржника до апеляційної скарги, подані поза межами процесуального строку, колегія суддів не враховує.

У судове засідання 16.09.2020 з`явився представник відповідача, який просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судове засідання 16.09.2020 з`явився представник позивача, який просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, з огляду на те, що позивачем не було надано оригіналу договору поставки від 10.07.2019 № 1007-19, на який як на підставу поданого позову він посилався та укладення якого заперечує відповідач, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що між сторонами спору у 2019 році відбувалися господарські правовідносини щодо купівлі-продажу товару - глухі двері у кількості 4 шт. та двері зі вставками у кількості 8 шт. на загальну суму 123 879, 60 грн. за усним договором, оплата за які здійснювалась на підставі рахунку № 362 від 10.07.2019 року на загальну суму 123 879, 60 грн.

Факт оплати позивачем зазначеного рахунку підтверджується платіжними дорученнями від 10.07.2019 № 128 на суму 85 000 грн, від 11.07.2019 № 134 на суму 14200 грн, від 06.08.2019 № 232 на суму 24 679, 60 грн.

Відповідачем було додатково виставлено рахунок № 539 від 23.09.2019 року на суму 26 100 грн, які також було сплачено позивачем, проте дані кошти було повернуто ТОВ «ДРІАДІ-МЕТИЗ» 04.12.2019.

При зверненні до господарського суду з даним позовом позивач посилався на те, що оплачений ним товар - зазначені вище двері відповідачем не поставлено.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що передача товару відбулась на підставі видаткової накладної № 835 від 06.09.2019, яка підписана з боку ТОВ «ДРІАДІ-МЕТИЗ» директором та скріплена печаткою юридичної особи, а зі сторони позивача - громадянином ОСОБА_1 .

Позивач, в свою чергу, повідомив суд, що зазначена особа не міститься в переліку матеріально відповідальних осіб, який затверджено наказом № 03/1-П від 01.03.2019 «Про призначення матеріально відповідальних осіб», а довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «ДРІАДІ-МЕТИЗ» гр. ОСОБА_1. не видавалась.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України встановлено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За приписами частини першої статті 230 ГК України, пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами частини 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак, остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання. Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 у справі № 927/313/18.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційний господарський суд в даному випадку зважає на те, що наявні у справі письмові докази з більшою вірогідністю свідчать про обґрунтованість вимог позивача, оскільки видаткову накладну № 835 від 06.09.2019, на яку як на доказ виконання своїх зобов`язань з поставки дверей посилається відповідач, підписано особою, посадове становище якої не зазначено, так само, відсутні будь-які посилання на те, що зазначена особа була уповноважена позивачем на отримання товару від відповідача, на видатковій накладній № 835 від 06.09.2019 відсутній відбиток печатки позивача.

В той же час, відповідно до п. 2.5 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Надані відповідачем податкові накладні № 32 від 10.07.2019, № 38 від 11.07.2019, № 14 від 06.09.2019 як підтвердження здійснення спірної операції з купівлі-продажу товару (дверей), сприймаються судовою колегією критично, оскільки в даному випадку сплата коштів за товар відбулась раніше (відповідні платіжні доручення: № 128 від 10.07.2019 на суму 85 000 грн, від 11.07.2019 № 134 на суму 14200 грн, від 06.08.2019 № 232 на суму 24 679, 60 грн.), ніж складено видаткову накладну № 835 від 06.09.2019.

З огляду на те, що відповідач заперечує укладення договору поставки у вигляді єдиного документу, його посилання на те, що оплата позивачем коштів свідчить про здійснення ним спірної поставки є безпідставним, оскільки не доведено, що відповідно до усної домовленості між сторонами було передбачено післяплату, а не передоплату.

З врахуванням зазначеного вище, апеляційний господарський суд вважає вмотивованим рішення місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми попередньої оплати з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Так само обґрунтовано, судом відмовлено в позові в частині стягнення пені за відсутності укладеного між сторонами письмового договору, у якому сторони б передбачили розмір штрафних санкцій.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати за її подання покладаються судом на скаржника відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дріаді - Метиз" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020 у справі №910/17907/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дріаді - Метиз".

4. Матеріали справи № 910/17907/19 повернути до господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 21.09.2020.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова