РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.09.2020Справа № 910/5587/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до Державного агентства резерву України

третя особа-1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство фінансів України

третя особа-2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства

про стягнення 19 766 930,07 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Сєров Є.І.;

від відповідача: Михайлець О.В.;

від третьої особи - 1: Гуцева Л.О.;

від третьої особи - 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 19 766 930,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеної між сторонами угоди від 15.01.1999 № 28/2 на постачання у 1999 у році нафти на нафтопереробні підприємства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано 3 766 518 грн. 42 коп. інфляційних втрат за період з листопада 2018 року по березень 2019 року, 14 769 438 грн. 66 коп. пені за період з 26.10.2018 по 26.04.2019 та 1 230 972 грн. 99 коп. 3 % річних за період з 26.10.2018 по 26.04.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 3% річних у розмірі 1 230 972,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 766 518,42 грн. та судовий збір у розмірі 74 962,37 грн., в частині стягнення з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" пені у розмірі 14 769 438,66 грн. відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задоволено частково, у задоволенні касаційної скарги Державного агентства резерву України відмовлено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 08.07.2019 у справі № 910/5587/19 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені у сумі 14 769 438,66 грн. скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 08.07.2019 у справі № 910/5587/19 залишено без змін.

26.03.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 910/5587/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2020 справа № 910/5587/19 прийнята до свого провадження суддею Грєховою О.А., підготовче засідання призначено на 27.04.2020.

13.04.2020 представником позивача подано письмові пояснення, у яких позивачем також заявлено клопотання про заміну третьої особи 2 її правонаступником.

У судове засідання 27.04.2020 представник позивача з`явився, подану заяву про заміну сторони правонаступником підтримав, інші учасники судового процесу не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 замінено третю особу 2 у справі - Міністерство аграрної політики та продовольства України на його правонаступника - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, підготовче судове засідання відкладено на 25.05.2020.

14.05.2020 представником відповідача подано письмові пояснення.

18.05.2020 представником відповідача подано письмові пояснення.

У судове засідання 25.05.2020 представники позивача та третьої особи 1 з`явились, інші учасники судового процесу не з`явились.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.06.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання 15.06.2020 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи до 06.07.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання 06.07.2020 представники учасників судового процесу не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 розгляд справи відкладено на 10.08.2020.

У судове засідання 10.08.2020 представники сторін не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 розгляд справи відкладено на 14.09.2020.

У судове засідання 14.09.2020 представники позивача, відповідача та третьої особи 1 з`явились, представник третьої особи 2 не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 780.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка представника третьої особи 2 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.09.2020 проти позову заперечив.

У судовому засіданні 14.09.2020 представник третьої особи 1 надав усні пояснення по суті спору.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14.09.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 1998 року між Міністерством фінансів України (третя особа-1), Відкритим акціонерним товариством "Укрнафта" (правонаступник - Публічне акціонерне товариство "Укрнафта", позивач), Державним комітетом України по матеріальних резервах (правонаступник - Державне агентство резерву України, відповідач у справі) та Міністерством агропромислового комплексу (правонаступник - Міністерство аграрної політики та продовольства України, третя особа-2) укладено Генеральну угоду № 28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї, відповідно до умов якої на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998 № 1953 АТ "Укрнафта" починаючи з січня 1999 року рівномірно щомісяця виділяє до державного резерву 1 500 тис. тонн нафти для переробки її на нафтопереробних підприємствах для державних потреб по ціні 80 доларів США з ПДВ за тонну з перерахуванням у валюту України за курсом Національного банку, що склався на день поставки. Розрахунки за поставлену нафту проводяться МінАПК за рахунок коштів передбачених в державному бюджеті на фінансування витрат агропромислового комплексу.

15 січня 1999 між ВАТ "Укрнафта" та Державним комітетом України по матеріальних резервах, на виконання Генеральної угоди від 29.12.1998 № 28/552, укладено угоду № 28/2. Ця угода укладена на постачання в 1999 році нафти на нафтопереробні підприємства для державних потреб на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998 № 1953 в обсязі 1 500 000 тонн.

Відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з своєчасної та повної оплати поставленої нафти. Так, рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 встановлено факт неналежного виконання відповідачем умов угоди від 15.01.1999 № 28/2 щодо оплати поставленої нафти. Даним рішенням з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" стягнуто 130 614 067,93 грн., з яких 109 939 460,27 грн. сума основної заборгованості, 2 638 547,04 грн. 3 % річних за період з 01.02.2000 по 19.11.2000 та 18 036 060,62 грн. інфляційних втрат за лютий - вересень 2000 року.

25.01.2001 на виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160, видано наказ.

Постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001 у справі № 8/160 рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі №34/3-8/160, залишеною без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2008 та Вищого господарського суду України від 09.04.2009, заяву ВАТ "Укрнафта" про зміну порядку та способу виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі № 8/160 задоволено, порядок та спосіб виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі № 8/160 змінено. Стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву, з усіх рахунків, відкритих Державному комітету України з державного матеріального резерву відповідно до чинного законодавства на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 102 555 442, 93 грн заборгованості та 1 700,00 грн. витрат по сплаті державного мита.

На виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160 видано наказ.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленої нафти позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 14 769 438,66 грн. пені за період з 26.10.2018 по 26.04.2019.

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 19 766 930,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеної між сторонами угоди від 15.01.1999 № 28/2 на постачання у 1999 у році нафти на нафтопереробні підприємства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано 3 766 518 грн. 42 коп. інфляційних втрат за період з листопада 2018 року по березень 2019 року, 14 769 438 грн. 66 коп. пені за період з 26.10.2018 по 26.04.2019 та 1 230 972 грн. 99 коп. 3 % річних за період з 26.10.2018 по 26.04.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 3% річних у розмірі 1 230 972,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 766 518,42 грн. та судовий збір у розмірі 74 962,37 грн., в частині стягнення з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" пені у розмірі 14 769 438,66 грн. відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задоволено частково, у задоволенні касаційної скарги Державного агентства резерву України відмовлено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 08.07.2019 у справі № 910/5587/19 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені у сумі 14 769 438,66 грн. скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 08.07.2019 у справі № 910/5587/19 залишено без змін.

Верховного Суду, скасовуючи судові акти попередніх судових інстанцій та скеровуючи справу на новий розгляд, у своїй постанові зазначив:

«Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, зазначили, що Державне агентство резерву України в межах своїх повноважень має право застосовувати фінансові санкції, передбачені статтею 14 зазначеного Закону, до учасників правовідносин у сфері управління державним резервом (постачальників, виробників, одержувачів, споживачів), а не навпаки.

Поряд з цим судами не встановлено хто саме є одержувачем за Генеральною угодою від 29.12.1998 № 28/552, угодою на виконання Генеральної угоди від 15.01.1999 № 28/2 у розумінні статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв". При цьому суди не дослідили положення цих угод.

Суди також не встановили правовий статус Державного агентства резерву України відносно положень статті 14 цього Закону та з урахуванням того, що рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 встановлено факт неналежного виконання відповідачем умов угоди від 15.01.1999 № 28/2 щодо оплати поставленої нафти, цим рішенням з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом на користь позивача стягнуто суму заборгованості.».

В силу ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пункту 7.2 угоди від 15.01.1999 № 28/2, укладеної на виконання Генеральної угоди від 29.12.1998 № 28/552, відповідальність сторін, що не передбачена цією угодою регулюється нормативними актами, встановленими діючи законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 наголосила, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Обґрунтовуючи правову підставу для нарахування пені, позивач послався на положення частини 14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Згідно із частиною 14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" у разі несвоєчасної сплати вартості поставленої до державного резерву продукції одержувач сплачує постачальнику (виготовлювачу) пеню із суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У ч.16 ст.14 Закону зазначено, що розмір пені, передбачений пунктами 7, 8, 9, 10 цієї статті, обчислюється з вартості матеріальних цінностей, а передбачений пунктами 14 і 15, - з суми простроченого платежу, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 1 Закону державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

До складу державного резерву входять:

- мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв`язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв`язку, подання медичної допомоги;

-запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави;

- запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

За змістом абзаців 3, 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також й відповідальності, передбаченої частиною другою статтею 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.

Таким чином, з положень частини 14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вбачається, що передбачена означеною нормою відповідальність виникає саме у разі прострочення платежу та нараховується, із суми такого платежу, а отже і може бути застосована саме до особи, яка здійснює платежі за отриману продукцію, а не особи, яка є отримувачем такої продукції, проте не є платником за таку продукцію, оскільки покладення відповідальності за несвоєчасні розрахунки на особу, що виконує лише функцію одержувача, та не виконує функції платника, а відповідно і не порушує відсутній у неї обов`язок, суперечитиме самій сутті такого виду забезпечення, як пені, за визначенням якої, наведеним у ч. 3 ст. 549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а отже визначальною обставиною, для покладення відповідальності, у вигляді пені, право на яку, надано частиною 14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" є саме порушення зобов`язаною стороною обов`язку щодо здійснення розрахунків.

При цьому, у Рішенні Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160, зокрема, встановлено "Згідно угоди № 28/2 від 15.01.2019 позивач поставив у 1999 р. відповідачу 941490,312 т. нафти на суму 249463030,27 грн., розрахунки за продукцію здійснені частково і заборгованість визначена сторонами в акті звірки розрахунків від 01.02.2000 р. в сумі 109939460,27 грн."

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно з п.п.44, 46 даної Доповіді:

« 44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.»

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:

"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів."

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Відтак, оскільки Державне агентство резерву є суб`єктом господарювання, яке відноситься до державного сектору економіки, та порушило строки оплати грошового зобов`язання за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року, воно несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, що діяла в період, за який сплачується пеня - на підставі п.п. 14, 16 ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.08.2019 у справі № 910/14310/18.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Даний шестимісячний строк визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції, якщо інший період не встановлено законом або договором.

Зі змісту ч. 14 ст.14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" не вбачається встановлення іншого строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, оскільки вказівка на те, що пеня нараховується за кожний день прострочення, свідчить лише на визначення порядку її обрахунку, а отже не є встановленням іншого строку ніж визначено ч. 6 ст. 232 ГК України, у зв`язку з наступним.

У ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За змістом ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Законом України "Про державний матеріальний резерв" не визначено строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання ані у роках, ані у місяцях, тощо. Також не встановлено і терміну, що визначався б календарною датою до якої розраховується пеня або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отже, визначення нарахування пені за кожний день прострочення не є встановленням іншого строку ніж визначено ч. 6 ст. 232 ГК України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18 та від 20.08.2019 у справі № 910/14310/18.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за Генеральною угодою №28/552 від 29.12.1998 та Угодою №28/2 від 15.01.1999 за період, що перевищує шість місяців з дня, коли таке зобов`язання мало бути виконано, є необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову про стягнення пені у сумі 14 769 438,66 грн. відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.09.2020

Суддя О.А. Грєхова