ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2020 р. Справа№ 910/435/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Нікітенко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: адвокат Компанієць Н.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 (повний текст складено та підписано 20.05.2020)

у справі № 910/435/20 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

про стягнення заборгованості 344 404,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" про стягнення заборгованості у розмірі 344 404,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" (надалі - позивач) та Філією "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідач) укладено Договір про поставку № ЦЗВ-03-03118-01 від 12.07.2018, за умовами якого позивач зобов`язався поставити та передати у власність, а відповідача зобов`язався прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації. За доводами позивача, останній виконав свої зобов`язання в повному обсязі та поставив продукцію, проте відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати поставленої продукції встановлений строк, у зв`язку з чим, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 344 404,89 грн., з яких: 211 222,67 грн. - пеня, 97 447,90 грн. - інфляційні нарахування, 35 734,32 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20 позов задоволено повністю, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" пеню у розмірі 211 222,67 грн., 3% річних у розмірі 35 734,32 грн., інфляційні втрати у розмірі 56 219,94 грн. та судовий збір у розмірі 4 547,65 грн., повернуто з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 618,42 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш", що був сплачений згідно платіжного доручення № 77 від 09.01.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" звернулось до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить прийняти апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження у справі № 910/435/20, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20 в повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш".

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник посилається на положення ч. 2 ст. 233 ГК України, якою передбачено, якщо порушене зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, а згідно із частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Скаржник звертає увагу, що в даному випадку існують виключні обставини, передбачені ст. 551 ЦК України, що зумовлюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема, протягом останнього часу на підприємстві склалася складна ситуація у зв`язку з недофінансуванням, а саме: недостатність доходної частини, значне зменшення находжень коштів, необхідність постійного ремонту та підтримання в належному робочому стані рухомого складу,а також негайна закупівля матеріально-технічних ресурсів для швидкого відновлення залізничної галузі в зоні проведення АТО (ООС).

Також скаржник вказує на те, що строк прострочення оплати був незначним та така оплата здійснена добровільно, в зв`язку із чим були підстави для застосування норм чинного законодавства України стосовно зменшення відповідальності у зв`язку із несвоєчасної оплатою коштів. В свою чергу, позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів спричинення йому матеріальної або будь-якої іншої шкоди унаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань по оплаті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справу № 910/435/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 відкрито провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20 та призначено розгляд справи на 20.07.2020.

17.07.2020 від позивача через відділ канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначив про те, що відповідачем не доведено та не підтверджено належними доказами існування виключних підстав. Відповідач, порушуючи умови договору поставки усвідомлював, що нарахування пені вже почалось, але ж не прийняв жодних заходів щодо своєчасної оплати поставленої продукції в узгоджені сторонами терміни; не інформував позив про наявність буд-яких обставин, які не залежать від нього, що ускладнюють або роблять неможливим своєчасного виконання його зобов`язання з оплати поставленої продукції. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Також позивач зазначає, що відповідач самостійно визначив розмір пені, які буде підлягати стягненню з нього у разі порушення строків оплати за поставлену продукцію. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

На підставі ст.ст. 216, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20 до 10.09.2020.

Представник позивача у судове засідання 10.09.2020 не з`явився.

Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

Відповідно до підпункту 3 пункту 11 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ X Господарського процесуального кодексу України "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 12.07.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ЦЗВ-03-03118-01, відповідно до п. 1.1 якого позивач, за договором постачальник, зобов`язується поставити та передати у власність, а відповідач, за договором замовник, прийняти і оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені в цьому договорі.

Найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу: обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини для пасажирських вагонів). Виробник продукції: Товариство з обмеженою відповідальністю "НВФ "Ротормаш" (п.п. 1.2, 1.3 договору).

Зі змісту п.4.1 договору вбачається, що ціна визначається в національній валюті України, а постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до даного договору.

Згідно з п.4.3 договору в редакції додаткової угоди №1 від 02.08.2018 загальна сума договору складає 3 123 330,00 грн., крім того, ПДВ 20% - 624 666,00 грн., що разом становить 3 747 996,00 грн.

Відповідно до Специфікації № 2 до договору позивач зобов`язується поставити продукцію - редуктор від середньої частини осі РСЧ-32 у кількості 7 (сім) шт. на загальну суму 3 747 996,00 грн.

Пунктом 5.1 договору №ЦЗВ-03-01518-01 сторонами погоджено умову про те, що позивач здійснює поставку продукції автомобільним транспортом або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до …) пункт призначення - згідно рознарядки відповідача відповідно до вимог "Інкотермс" в редакції 2010р.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що кожна партія продукції постачається протягом 30-ти (тридцяти)календарних днів з дати письмової рознарядки відповідача, якщо інше не вказане в рознарядці.

Датою поставки вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені в рознарядці відповідача, що підтверджується належним чином оформленим актом приймання-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, позивача та затверджується керівництвом служби/філії залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається відповідачу (п.5.3 договору).

Пунктом 6.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться відповідачем протягом 10-ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно п.5.2 договору.

Одночасно, у п. 6.5 договору вказано, що у разі прострочення позивачем термінів постачання продукції, термін оплати за дану продукцію збільшується за кожний календарний день прострочення постачання продукції на один банківський день відповідно. Термін прострочення є різниця календарних днів між датою планового прибуття на умовах згідно п.5.2 договору та датою фактичної поставки продукції.

Відповідно до п.10.6 договору у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені позивач враховує умови п.6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2018. Проте, в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби відповідача, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу позивача, - до повного виконання (п. 13.7 договору).

Так, 22.01.2019 позивач отримав від відповідача рознарядку № ЦЗВ-20/195 на поставку продукції на загальну суму 3 747 996,00 грн.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт виконання позивачем умов договору, постачання відповідачу та прийняття останнім товару відповідно до умов рознарядки на загальну суму 3 747 996,00 грн., підтверджується видатковою накладною № 5 від 24.01.2019 та актом № 8 від 24.01.2019 приймання-передачі, що затверджений філією "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Із квитанції Державної податкової служби України № 1 від 14.02.2019 вбачається, що позивачем за наслідками поставки товару відповідачу було зареєстровано податкову декларацію № 3 від 24.01.2019.

Таким чином, враховуючи умови договору, відповідач повинен був здійснити оплату за отриману продукцію у розмірі 3 747 996,00 грн. до 28.02.2019, включно.

Натомість, відповідач в порушення умов договору, своєчасно свої зобов`язання з оплати отриманого товару не виконав, оскільки як вбачається із витягів із особового рахунку позивача, відповідачем сплачено грошові кошти 28.05.2019 в сумі 1 873 998,00 грн. та 23.07.2019 в сумі 1 873 988,00 грн. в рахунок оплати товару за договором № ЦЗВ-03-03118-01 від 12.07.2018.

Так, враховуючи підтверджений факт порушення замовником строків оплати товару, що обумовлені договором, позивачем було нараховано за період прострочення пеню у розмірі 211 222,67 грн., 3% річних у розмірі 35 734,32 грн. та інфляційні втрати у розмірі 56 219,94 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із претензією № 104 від 17.12.2019 про сплату штрафних санкцій, індексу інфляції та 3% річних.

Однак, відповідачем відповіді на претензію не надано.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, здійснивши перерахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що суми пені у розмірі 211 222,67 грн., 3% річних у розмірі 35 734,32 грн. та інфляційних втрат у розмірі 56 219,94 грн., є правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Положенням статті 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Таким чином, господарським судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви, викладеній у відзиві на позовну заяву, про зменшення штрафних санкцій, оскільки штраф підлягає стягненню за самий факт допущення несвоєчасної оплати поставленого позивачем товару, незалежно від того, чи завдано у зв`язку з цим збитки, а відповідачем не доведено наявності обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість зменшити розмір стягуваного штрафу, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку.

Принагідно, слід зазначити про те, що позивачем, в контексті збалансованості інтересів обох учасників господарських правовідносин, до матеріалів справи надані листи вих. № 158 від 11.03.2019, вих. № 257 від 30.09.2019 та вих. № 15 від 24.01.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Ротормаш", яке відповідно до п. 1.3 договору є виробником продукції, щодо необхідності сплати позивачем штрафу за порушення строків оплати товару, який був поставлений у січні 2019 року.

Також колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що на підставі ст.233 ГПК України та ст.551 ЦК України може бути зменшено лише розмір штрафних санкцій, у даному випадку пені, проте, ніяким чином не нарахувань, що передбачені ст. 625 ЦК України, які за своєю правовою природою є спеціальними заходами відповідальності, а не неустойкою у розумінні ст.230 ГК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного права. Так, наприклад, у ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони відповідно до ст. 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, укладаючи договір, сторони вільні у виборі умов, тож визначають їх на власний розсуд і за взаємною згодою.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва", згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі № 910/435/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва".

4. Справу № 910/435/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 21.09.2020.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко