ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2020 справа № 914/104/20

Господарський суд Львівської області в складі: судді Запотічняк О.Д.

за участю секретаря судових засідань Полянський А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця Мачеуса Василя Васильовича, м. Львів,

до відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м.Львів,

про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Чернобай С.С.;

Обставини справи.

Фізична особа - підприємець Мачеус Василь Васильович звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради з позовом про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8.

Ухвалою суду від 16 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.02.2020.

Також в ухвалі про відкриття провадження у справі суд зазначив, що клопотання позивача подане із позовною заявою про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи, буде вирішуватись в судовому засіданні.

В підготовче засідання 25.02.2020 з`явився представник відповідача.

Позивач в підготовче засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив суд зупинити провадження у справі на 30 днів, згідно закону про інвалідів І, ІІ груп.

Зважаючи на те, що згідно положень процесуального законодавства, господарський суд не наділений ні правом, ні обов`язком щодо зупинення провадження у справі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю учасника справи - фізичної особи чи фізичної особи-підприємця, та беручи до уваги перебування позивача Фізичної особи - підприємця Мачеуса Василя Васильовича на амбулаторному (стаціонарному) лікуванні, суд відклав підготовче засідання на 12.03.2020.

Клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи, в підготовчому засіданні 25.02.2020 судом не вирішувалось.

В підготовче засідання 12.03.2020 з`явився представник відповідача. Позивач в підготовче засідання не з`явився, явки представника не забезпечив, причин неявки не повідомив.

Оскільки позивач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак в підготовче засідання повторно не з`явився та не повідомив причин неявки, а також враховуючи процесуальні строки, суд дійшов висновку, про можливість розгляду справи без участі представника позивача.

В підготовчому засіданні судом розглянуто клопотання позивача подане із позовною заявою про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи (Вх. №69/20 від 13.01.2020) та відмовлено у його задоволенні

Ухвалою від 12.03.2020 суд закрив підготовче провадження у справі №914/104/20 та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні на 25.03.2020

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», було установлено на усій території України карантин з 12 березня до 3 квітня 2020 року, заборонивши:

- відвідування закладів освіти її здобувачами;

- проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників).

Рада суддів України листом від 16.03.2020 № 9рс-186/20 рекомендувала на період з 16 березня до 03 квітня 2020 року встановити особливий режим роботи судів України, зокрема: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справи у зв`язку із карантинними заходами; учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; утриматися від відвідування приміщення суду, а всі необхідні документи надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі Електронний суд, факсом або дистанційними засобами зв`язку. Враховуючи вищенаведені рекомендації та у зв`язку з впровадженням карантинних заходів для запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з метою надання сторонам можливості безпосередньо взяти участь в судовому процесі для представлення своєї позиції, суд дійшов висновку не проводити призначене на 25.03.2020 судове засідання у даній справі, та відкласти таке до закінчення карантинних заходів.

Ухвалою від 28.07.2020 суд призначив розгляд справи на 09.09.2020.

Ухвалою від 09.09.2020 суд відклав розгляд справи на 22.09.2020.

В судовому засіданні 22.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем неодноразово вчиняються дії щодо стягнення начебто заборгованості із орендної плати із позивача на підставі договору оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8 згідно якого Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (правонаступником якого є відповідач) передало позивачу в оренду приміщення, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Лесі Українки 15 загальною площею 162,9 кв.м. (у тому числі підвал 4,6 кв.м., перший поверх 158,3 кв.м.).

На даний час, вжито ряд процесуальних заходів щодо відновлення права власності дійсного власника приміщення, яке начебто є об`єктом оренди згідно вказаного договору, разом із тим, відповідач продовжує стягувати кошти із відповідача, що суттєво порушує права на кошти позивача, становить непропорційне втручання у право власності позивача.

Позивач вважає, що договір оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8 є недійсним оскільки відповідний договір ним ніколи не підписувався, а ті його «копії» чи «примірники», які надаються відповідачем у різних судових справах не містять дійсно підпису ФОП Мачеуса В.В.

Відповідно, оскільки позивач такого договору ніколи не підписував, то і відсутнє волевиявлення узагалі однієї сторони договору (орендаря), а тому такий договір не міг спрямовуватись на реальне настання правових наслідків.

Використовувані відповідачем «копії», «примірники» договору оренди свідчать про те, що відбиток печатки на них не є відбитком печатки ФОП Мачеуса В.В.

Також позивач вважає, що відповідний договір оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8 суперечить вимогам актів цивільного законодавства, оскільки орендодавцем нерухомого майна може бути лише власник або уповноважена власником такого майна особа, проте дійсний власник нерухомого майна жодного відношення до даного договору не має, волевиявлення і своєї згоди чи уповноваження на його укладення нікому (у тому числі відповідачу) не надавав.

Позивач вважає, що саме ТОВ «Українка» є власником «орендованого» приміщення, а не Львівська міська рада ( яка внесена в реєстр невідомими особами в 2006р. не згідно законодавства України з порушенням реєстрації) незареєстрована та неіснуюча територіальна громада міста Львова чи відповідач.

Правова позиція відповідача.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд в позові відмовити.

Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилається на те, що заявлення позивачем даного позову є намаганням ухилитись від виконання рішень судів у справах №914/4156/15 та №914/1199/17, за якими з позивача на користь відповідача стягнено заборгованість за договором від 31.01.2008 № Г-5972-8 в розмірі 509 206,54грн, а не захистом реально порушених прав.

Відповідач посилається на те, що в ході підготовки відзиву на даний позов, було вивчено документи, підписані ФОП Мачеусом В.В. в різні роки, які є в наявності Управління, та встановлено, що підпис Мачеуса В.В. на спірному договорі відповідає його підпису на інших документах.

На підтвердження своїх тверджень, відповідач надає для огляду:

- копію позовної заяви ФОП Мачеуса В.В. про визнання права на оренду та зобов`язання

переукласти

договір оренди (розглядалась у справі № 914/2584/13);

- копію заперечення ФОП Мачеуса В.В. на позовну заяву по справі №914/1780/13;

- копію заяви ФОП Мачеуса В.В. про зміну позовних вимог у справі №914/4301/13;

- копію заяви ФОП Мачеуса В.В. до Управління комунальної власності від 03.04.2006 про поновлення договору оренди.

Окрім того відповідач вважає, що у даній справі необхідно застосувати доктрину

«venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire cjntra factum proprium» ( ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідач вважає, що дії позивача, який уклав 31 січня 2008 року договір оренди

№ Г-5972-8, епізодично сплачував орендну плату, пред`являв позови про визнання права на зменшення розміру орендної плати за цим договором (справа № 914/4301/13), про зобов`язання переукласти цей договір (справа № 914/2584/13), а згодом стверджує, що договору не підписував та заявляє позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Фактичні обставини встановлені судом.

31 січня 2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради в особі заступника начальника управління Цюбченко Олесі Любомирівни, яка діяла на підставі "Положення про управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради" з однієї сторони, та Суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою Мачеус Василем Васильовичем було укладено Договір оренди нерухомого майна №Г-5972-8.

Згідно умов Договору, відповідач на підставі наказів управління комунальної власності від 12.07.2006 р. №407-О, від 28.01.2008 р. №67-О та від 29.01.2008 р. №69-О, договору оренди від 04.08.1998 р. № 3058, передав, а ФОП Мачеус В.В. прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Лесі Українки 15 загальною площею 162,9 кв.м. (у тому числі підвал 4,6 кв.м., перший поверх 158,3 кв.м.).

Позивач вважає, що договір оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8 є недійсним оскільки відповідний договір ним ніколи не підписувався, а ті його «копії» чи «примірники», які надаються відповідачем у різних судових справах не містять дійсно підпису ФОП Мачеуса В.В.

Відповідно, оскільки позивач такого договору ніколи не підписував, то і відсутнє волевиявлення узагалі однієї сторони договору (орендаря), а також такий договір не міг спрямовуватись на реальне настання правових наслідків.

Використовувані відповідачем «копії», «примірники» договору оренди свідчать про те, що відбиток печатки на них не є відбитком печатки ФОП Мачеуса В.В.

Також позивач вважає, що відповідний договір оренди нерухомого майна від 31.01.2008 № Г-5972-8 суперечить вимогам актів цивільного законодавства, оскільки орендодавцем нерухомого майна може бути лише власник або уповноважена власником такого майна особа, проте дійсний власник нерухомого майна жодного відношення до даного договору не має, волевиявлення і своєї згоди чи уповноваження на його укладення нікому (у тому числі відповідачу) не надавав.

Позивач вважає, що саме ТОВ «Українка» є власником «орендованого» приміщення, а не Львівська міська рада ( яка внесена в реєстр невідомими особами в 2006р. не згідно законодавства України з порушенням реєстрації) незареєстрована та неіснуюча територіальна громада міста Львова чи відповідач.

А тому, просить визнати недійсним договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 31 січня 2008 року № Г-5972-8, укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною-особою підприємцем Мачеус Василем Васильовичем.

Натомість відповідач вважає, що дії позивача, який уклав 31 січня 2008 року договір оренди № Г-5972-8, епізодично сплачував орендну плату, пред`являв позови про визнання права на зменшення розміру орендної плати за цим договором (справа № 914/4301/13), про зобов`язання переукласти цей договір (справа № 914/2584/13), а згодом стверджує, що договору не підписував та заявляє позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Оцінка суду.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013р. №12, що об`єктами оренди державного та комунального майна може бути лише майно, зазначене у ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"; укладення договорів оренди майна, яке відповідно до пункту 2 статті 4 названого Закону та інших законодавчих актів України не може бути об`єктом оренди є підставою для визнання таких договорів недійсними на підставі статті 215 ЦК України.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України та ст.3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Позивач вказує, що орендоване майно не могло передаватись Орендодавцем в оренду, оскільки вказане майно не перебуває у власності територіальної громади м.Львова, а перебуває з 1995р. у власності іншої особи - Орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі №84, правонаступником якого є ТзОВ «Українка».

З даного приводу суд зазначає, що ФОП Мачеус В.В. не доведено у встановлений законом спосіб належними доказами перебування Об`єкта оренди у власності Орендного підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі №84, правонаступником якого є ТзОВ «Українка», в тому числі реєстрації такого. Представлені Позивачем докази не стосуються об`єкта нерухомості за адресою: м.Львів, вул.Лесі Українки, 15; в долученому акті приймання-передачі державного майна Орендного підприємства від 04.10.1995р. зазначено, що у вартість проданого майна будівлі не входять.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває у комунальній власності.

Приписами ст.327 ЦК України передбачено, що суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Господарський суд Львівської області ухвалив рішення у справі № 914/1199/17 від 08.12.2017р. за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Мачеуса Василя Васильовича про стягнення 263329,99 грн. заборгованості з орендної плати та неустойки та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Мачеуса Василя Васильовича до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.01.2008р. №Г-5972-8, в частині задоволення зустрічного позову відмовив повністю. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 та Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.12.2018 рішення в частині зустрічного позову залишено без змін.

Так судами у справі № 914/1199/17 встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 14.04.1987р. будинок за адресою: м.Львів, вул.Лесі Українки, 15 включено в реєстр житлових будинків (споруд), які належать місцевим радам Шевченківського району м. Львова.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» до власності областей віднесено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991р. №728 "Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць /підприємств та організацій житлово-комунального господарства області" затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено також житловий та нежитловий фонди Рад народних депутатів районів м.Львова.

Таким чином, суди прийшли до висновку, що на момент укладення спірного договору будинок №15 по вул. Лесі Українки у м. Львові належав до комунальної власності м. Львова, а відтак Позивач, будучи уповноваженим органом власника, мав повноваження щодо передачі його в оренду.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою; інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Проте, суд зазначає, що відсутність державної реєстрації права власності не означає відсутність такого права.

Крім цього суд зазначає, як вбачається з рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2017р. у справі №914/4156/15, між Сторонами існували орендні правовідносини на підставі укладеного оспорюваного Договору.

Разом з тим, дії позивача, який уклав 31 січня 2008 року договір оренди № Г-5972-8, епізодично сплачував орендну плату, пред`являв позови про визнання права на зменшення розміру орендної плати за цим договором (справа № 914/4301/13), про зобов`язання переукласти цей договір (справа № 914/2584/13), а згодом стверджує, що договору не підписував та заявляє позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Суд зазначає, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно дії та твердження ФОП Мачеус В.В. раніше і зараз є суперечливими, оскільки відповідно до Договору оренди № Г-5972-8 мав зобов`язання та з роками частково їх виконував, згодом вирішив подати позов до суду, що такий Договір він не підписував, хоча у липні 2017 року ( справа № 914/1199/17) він уже звертався до суду з позовом про визнання даного договору недійсним однак із інших підстав.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 76, 77, 79, 123, 129, 130, 202, 209, 232, 233, 234, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця Мачеус Василя Васильовича до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди майна від 31.01.2008

№Г-5972-8 - відмовити.

2.Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

3.Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.09.2020.

Суддя О.Д. Запотічняк