РІШЕННЯ

10 вересня 2020 року м. ТернопільСправа № 921/173/20

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання Саловській О.А.

розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" (вул. Князя Володимира, 75, м. Рівне, 33013)

до відповідача Приватного підприємства "Білокриниця" (с. Білокриниця, Кременецький район, Тернопільська область, 47013)

про стягнення 1954425,75 грн

За участю від:

позивача - Стріла В.М.

відповідача - ОСОБА_1

Суть справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Приватного підприємства "Білокриниця" про стягнення 1954425,75 грн заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов договору поставки №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019 в частині щодо оплати за отриманий товар.

Ухвалою суду від 11.03.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" було залишено без руху, на підставі ст. 174 ГПК України, у зв`язку з недотриманням заявником вимог ст. 164 ГПК України, при її подачі до суду. Цією ж ухвалою позивачу було встановлено визначений ч. 2 ст. 174 ГПК України строк для усунення недоліків - десять днів з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 23.03.2020 судом залучено адвоката Стрілу Валентина Микитовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) в якості представника позивача у справі №921/173/20 та надано йому доступ, як представнику Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес", до електронної справи №921/173/20 в підсистемі "Електронний суд".

В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес", заявою б/н від 19.03.2020 (вх. №2168 від 23.03.2020) подано до матеріалів справи документи на усунення недоліків, вказаних в ухвалі від 11.03.2020.

Разом з цим, з 12 березня по 24 квітня 2020 року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 №211 від 11.03.2020, на усій території України установлено карантин.

Відповідно до ст 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У зв`язку з наведеним, з метою вжиття заходів з мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, забезпечення безпеки працівників і відвідувачів судів та органів системи правосуддя, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", рекомендації Ради суддів України №9рс-186/20 від 16.03.2020, розпорядження заступника голови Господарського суду Тернопільської області №7-р від 16.03.2020 "Про встановлення режиму роботи Господарського суду Тернопільської області в умовах карантину" та рішення від 16.03.2020 оперативного штабу для координації дій щодо недопущення занесення і поширення на території Тернопільської міської територіальної громади випадків захворювань, спричинених новим коронавірусом, виявленим у місті Ухань (провінція Хубей, Китай), враховуючи поважність причин, з метою недопущення розповсюдження коронавірусу COVID-19, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема учасників справи та працівників суду, ухвалою суду від 26.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/173/20 за правилами загального позовного провадження.

Окремим п. 3 ухвали від 26.03.2020 судом зазначено, що про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання додатково буде повідомлено сторін.

Ухвалою суду від 18.05.2020 підготовче судове засідання по розгляду справи №921/173/20 з повідомленням сторін призначено на 04.06.2020.

В подальшому, ухвалою від 04.06.2020: в порядку ч.3 ст. 177 ГПК України продовжено строк підготовчого провадження у справі №921/173/20; відкладено підготовче судове засідання на 18.06.2020; задоволено клопотання представника відповідача про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов, викладеного в клопотанні б/н від 04.06.2020 (вх. №3438).

Проте, у заяві б/н від 17.06.2020 (вх. №3784 від 17.06.2020) представником відповідача, серед іншого просив суд призначити справу до розгляду по суті та повідомлено суд про те, що ним не буде подаватись відзив на позов.

23.06.2020 від представника позивача надійшло уточнення позовних вимог б/н від 22.06.2020 (вх. №3931 від 23.06.2020). У ньому ним зазначено, що в позовній заяві правильно вказана ціна позову, однак в розрахунку, який є додатком до позовної заяви, при остаточному підрахунку було допущено помилку. Внаслідок цього позовні вимоги підлягають уточненню, шляхом доручення до матеріалів справи нового розрахунку ціни позову. Зміст оформленого станом на 22.06.2020 розрахунку вказує на те, що позивачем до стягнення заявлено 1954425,75 грн заборгованості, з яких: 1621174,46 грн - основного боргу, 90075,12 грн - пені, 243176,17 грн - штрафу.

Такі уточнення позовних вимог прийнято судом до розгляду ухвалою від 25.06.2020.

Також, ухвалою суду від 25.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/173/20 до розгляду по суті на 30.07.2020.

В судовому засіданні 30.07.2020 оголошено перерву до 10.09.2020, про що постановлено ухвалу від 30.07.2020.

Приватним підприємством "Білокриниця" у встановлений в ухвалі від 26.03.2020 (про відкриття провадження у справі) строк не надано відзиву на позовну заяву.

Про те, що відповідачем не буде подаватись відзив на позов, повідомлено його представником у заяві б/н від 17.06.2020.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у частині 2 статті 178 ГПК України.

Однак, повноважним представником відповідача в судових засіданнях 30.07.2020 та 10.09.2020 в усному порядку заперечено проти позову. З приводу цього ним зазначено, що:

- в прохальній частині позову зазначено про невиконання відповідачем договору поставки засобів захисту рослин від 05.05.2018 №60-Нсоя-ЧА-19, однак долучений до позову договір №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019 є неукладеним, у зв`язку з недосягненням сторонами усіх істотних умов договору, зокрема щодо ціни та строку дії договору;

- матеріали справи не містять документального підтвердження існування між сторонами правовідносин на підставі договору від 05.05.2018, предметом якого є поставка засобів захисту рослин;

- неможливо застосовувати до відповідача різні види відповідальності, шляхом одночасного стягнення пені та штрафу.

Представником позивача в судовому засіданні 10.09.2020 підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Ним вказано, що у позові мала місце помилка, коли при написанні реквізитів договору №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019 лише у прохальній частині позову вказано що він стосується поставки засобів захисту рослин. Між сторонами існують правовідносини саме на підставі договору №60-Нсоя-ЧА-19, укладеного 13.02.2019 щодо поставки сої. Твердження представника відповідача про неукладеність даного договору та про заявлені до стягнення суми пені і штрафу назвав безпідставними.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Ухвалою суду від 18.05.2020 задоволено клопотання б/н від 15.05.2020 (вх. №2977 від 15.05.2020), подане представником ТОВ "Захід Агробізнес" про участь у підготовчому судовому засіданні 04.06.2020 в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції доручено Господарському суду Рівненської області.

Однак, з незалежних від місцевого суду причин, підстав технічного перенавантаження мережі щодо кількості користувачів у сервері, 04.06.2020 відеоконференція з Господарським судом Рівненської області не відбулася.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програми фіксування судового процесу (судового засідання) "Акорд". Експертний висновок № 765 від 20.10.2017 до 20.10.2020.

Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер N108XE16D8124796B2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Захід агробізнес» (постачальником) та Приватним підприємтвом «Білокриниця» (покупцем) 13.02.2019 укладено договір поставки №60-Нсоя-ЧА-19, згідно п. 1.1 якого постачальник зобов`язався передати (поставити) у зумовлений строк покупцеві насіння сої 1-ї репродукції (надалі - товар), а покупець зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Загальна кількість та асортимент товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення, упаковка та маркування, строк поставки й інші умови, визначаються специфікаціями (додатками до цього договору), які є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 правочину).

Згідно п. 4.1 договору ціна товару та загальна вартість вказується в специфікаціях.

Відповідно до п. 4.2 правочину покупець оплачує товар у строки, зазначені у специфікаціях.

У п. 4.3 договору зазначено, що оплата товару здійснюється покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті платіжним дорученням на зазначений в кінці тексту договору розрахунковий рахунок постачальника. Оплата товару здійснюється з урахуванням положень п. 4.4 даного договору.

Сторони домовились визначити еквівалент ціни та загальної вартості товару в іноземній валюті (в доларах США). Еквівалент ціни товару в доларах США визначається шляхом ділення ціни товару згідно специфікацій в гривнях на курс продажу долара США на Міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) до української гривні на дату, що передує даті укладання (підписання) сторонами відповідної специфікації.

Ціна товару, що постачається на умовах товарного кредиту визначається шляхом множення еквівалента ціни товару на курс продажу долара США на міжбанківському валютному ринку на дату, що передує даті фактичного відвантаження. Зміна ціни товару на дату відвантаження фіксується постачальником у видатковій накладній та не потребує додаткових угод чи погоджень обома сторонами договору. Сума в гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, що поставлений на умовах товарного кредиту, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості товару в доларах США на курс продажу долара США на міжбанківському валютному ринку до української гривні, на дату, що передує даті здійснення такої оплати. При цьому, курс продажу долара США на МВРУ визначається виходячи із середнього курсу продажу долара США, опублікованого на сайті: http://finance.ua/ua/currency/#interbank. Положення цього пункту 4.4 застосовується при збільшенні курсу продажу долару США на МВРУ до гривні на 1 і більше % (п. 4.4 правочину).

Відповідно до п. 5.1.1 договору постачальник зобов`язаний передавати товар у власність покупця у строки та у місці призначення, зазначені у специфікаціях.

Згідно п. 5.2.1 та п. 5.2.2 правочину покупець зобов`язаний приймати товар в строки та на умовах цього договору; своєчасно оплачувати товар на умовах та в порядку, що визначені даним договором та додатками до нього.

У п. 6.4.1 договору сторонами обумовлено, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов`язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 25 річних.

Сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 ГК України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст. 259 ЦК України, продовжується до трьох років (п. 6.5 правочину).

За невиконання чи/або неналежне виконання даного договору покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі 15% від суми заборгованості (п. 6.8 договору).

Згідно п. 8.1 правочину усі додатки до цього договору, що укладені на виконання умов договору є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 8.5 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і є укладеним на строк до 31 грудня 2019 pоку, а щодо невиконаних до цього дня зобов`язань та відповідальності - до повного їх виконання.

13.02.2019 між сторонами підписано специфікацію №1 саме до договору поставки №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019, згідно з якої постачальник здійснює поставку товару: насіння сої І-ї репродукції (Кіото 1 репродукції), в кількості 52 т, загальною вартістю 1621174,46 грн з ПДВ, по курсу продажу долара США на МВРУ - 27,11 грн.

У специфікації зазначено, що покупець оплачує 100% вартості товару до 31.10.2019. Поставка товару здійснюється постачальником на умовах ІНКОТЕРМС - 2010, місце поставки: DDP 47013, Тернопільська область, Кременецький район, село Білокриниця. Поставка здійснюється у строк до 01.03.2019.

Вказані договір поставки та специфікація підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

На виконання умов договору поставки та специфікації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" (постачальником) поставлено Приватному підприємству "Білокриниця" (покупцю) товар - насіння сої кіото 1 репродукції, загальною вартістю 1621174,46 грн з ПДВ, згідно товарно-транспортних накладних № 3-1076 та №3-1076-1 від 11.04.2019 та видаткової накладної №1076 від 11.04.2019.

Приймання - передача товару по зазначених накладних посвідчується зробленими на них відмітками та печатками сторін за договором та по справі.

Відповідно до перелічених товаро-транспортних накладних насіння сої відпущено також саме на виконання умов договору №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019.

Однак, в порушення умов договору поставки, відповідачем не здійснено оплати за отриманий ним товар.

Існування боргу на суму 1621174,46 грн підтверджується підписаним станом на 30.06.2019 в двосторонньому порядку актом звірки взаєморозрахунків за період - 1 півріччя 2019 року щодо виконання сторонами у справі положень того ж правочину №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019, який з врахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.03.2019 у справі №910/1389/18 також являється підтвердженням наявності боргу суб`єкта господарювання, його розміру, визнання боржником такого боргу.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про відновлення його порушених прав.

З`ясувавши фактичні обставини, заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України на покупця покладається обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; при цьому, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Як зазначалось вище, згідно з специфікацією №1 від 13.02.2019 (яка є невід`ємною частиною договору поставки №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019) оплата товару в розмірі 100% загальної вартості товару, що постачається по цьому договору здійснюється до 31.10.2019.

Згідно частини 1 статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Судом з`ясовано, що в порушення умов договору №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14, 694 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193 ГК України, оплати вартості отриманого товару в строк визначений у договорі та спеціифікації, боржник не провів, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді 1621174,46 грн.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Частина 2 статті 9 вищевказаного Закону зазначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отримання товару за договором №60-Нсоя-ЧА-19 від 13.02.2019 на суму 1621174,46 грн підтверджується вищезгаданими первинними документами - копіями товарно-транспортних та видаткової накладних, що містяться в матеріалах справи.

Доказів на підтвердження проведення повного розрахунку за отриманий товар як в строк до 31.10.2019 (обумовлений у специфікації), так і станом на час розгляду справи в суді, відповідачем не представлено.

За таких обставин, вимоги про примусове стягнення боргу в сумі 1621174,46 грн підлягають задоволенню як обґрунтовані.

У зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача передбачену п. 6.4.1 договору пеню в сумі 90075,12 грн та штраф, нарахований на підставі п. 6.8 договору.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Як вже зазначалось, згідно п 6.4.1 договору поставки у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов`язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення.

Також, у п. 6.8 договору сторонами передбачено, що за невиконання чи/або неналежне виконання даного договору покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі 15% від суми заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Частиною 1 статті 230 ГК України вказано, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Разом з цим, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549).

Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 даного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно статті 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 ГК України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України вказано, що нарахування такої штрафної санкції, як пеня, за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У постанові пленуму №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", зокрема, пункті 2.5, Вищий господарський суд України роз`яснює, що "щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції".

Судом проведено перерахунок заявленої до стягнення суми пені та штрафу. Згідно проведеного перерахунку, в межах визначених позивачем періодів, сум на які здійснювалось нарахування, встановлено, що заявлені до стягнення суми 90075,12 грн - пені та 243176,17 грн штрафу є правомірними.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст. 14, ч. 4 ст. 74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

З огляду на те, що факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого товару (грошового зобов`язання) є доведеним, визначені позивачем і заявлені до стягнення суми, за результатами проведеного судом перерахунку є правомірними, аргументів на спростування цього факту відповідачем не наведено, суд приходить до висновку що заявлені до стягнення суми 1621174,46 грн - боргу, 90075,12 грн - пені та 243176,17 грн - штрафу є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

В порядку ст. ст. 123,129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Суд звертає увагу, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 і частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 цього ж Кодексу встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначений грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір установлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України. Право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам згідно з частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Отже, наведене не встановлює для учасників господарських відносин обмежень стосовно застереження у договорі про одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №910/10939/18, від 28.08.2019 у справі №910/11944/18, від 27.09.2019 у справі №923/760/16, від 23.07.2019 у справі №910/7398/18, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З врахуванням наведеного, не прийнятними є аргументи представника відповідача про неможливість одночасного стягнення з відповідача пені та штрафу з огляду на законодавство та усталену судову практику.

Судом також не береться до уваги твердження представника відповідача про те, що зміст п. 8.5 договору не відповідає визначенню поняття строк, наведеному у ст. 252 ЦК України.

Його доводи про те, що в даному випадку застосовуючи поняття строк, фактично сторонами обумовлено термін дії договору, суд не оцінює як підставу стверджувати про факт неукладення між сторонами договору №60 - Нсоя - ЧА-19 від 13.02.2019.

В порядку ч. 7 ст. 180 ГК України, сторонами (за їх згодою та на їх власний розсуд) у п. 8.5 зазначено час, впродовж якого мали б існувати господарські зобов`язання сторін, а у Специфікації №1 від 13.02.2019, яка є невід`ємною частиною договору, його ціну.

Враховуючи підписання сторонами тексту договору №60 - Нсоя - ЧА-19 від 13.02.2019, його виконання позивачем і відповідачем в частині відпуску постачальником та прийняття покупцем, без жодних застережень обумовленого ним товару, необґрунтованими є твердження представника ПП "Білокриниця" про неукладення цього правочину.

З огляду на:

- обставини справи, викладені позивачем у тексті позовної заяви (крім прохальної частини);

- виступах в судових засіданнях його представника;

- подані на підтвердження позову докази щодо виконання сторонами положень саме договору №60 - Нсоя - ЧА-19 від 13.02.2019;

- недопущення судами формалізму при здійсненні правосуддя, не переконливими є доводи позивача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через невірну вказівку ТОВ "Захід Агробізнес" в одній з частин позову реквізитів договору.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 12-13, 20, 73-80, 86, 91, 123,129, 233, 236-240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

1. Стягнути з Приватного підприємства "Білокриниця" (с. Білокриниця, Кременецький район, Тернопільська область, ідентифікаційний код 31879740) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" (вул. Князя Володимира, 75, м. Рівне, ідентифікаційний код 37022 (один мільйон шістсот двадцять одну тисячу сто сімдесят чотири) грн 46 коп. - боргу, 90075 (дев`яносто тисяч сімдесят п`ять) грн 12 коп. - пені, 243176 (двісті сорок три тисячі сто сімдесят шість) грн 17 коп. - штрафу, 29316 (двадцять дев`ять тисяч триста шістнадцять) грн 39 коп. - судового збору в повернення сплачених судових витрат.

Видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено 15.09.2020.

Суддя І.П. Шумський