ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/1156/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: Л.О. Будішевської, С.В. Таран,

секретар судового засідання Іванов І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: І.І. Брушньовська,

від відповідача: І.М. Несветайло

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Система

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.07.2020 (суддя Бездоля Д.О., м. Одеса, повний текст ухвали складено 20.07.2020) про закриття провадження

у справі № 916/1156/20

за позовом Дочірнього підприємства Система

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Інфокс в особі філії Інфоксводоканал

про визнання нарахувань за скид понаднормових стічних вод неправомірними,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Дочірнє підприємство Система (далі також ДП Система, Підприємство) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Інфокс в особі філії Інфоксводоканал (далі також ТОВ Інфокс, Товариства) про визнання неправомірними нарахування відповідачем позивачу плат за скид понаднормативних стічних вод по вул. Вапняній, 83, м. Одеса, відповідно до: - рахунку від 05.12.2019 №501053/69508 та згідно з актом про відбір проб на контрольний хімічний аналіз стічних вод від 06.11.2019 на суму 90706,37 грн; - рахунку від 07.02.2020 №501053/70460 та згідно з актом про відбір проб на контрольний хімічний аналіз стічних вод від 10.01.2020 на суму 4903,34 грн; - рахунку від 26.03.2020 №501053/71353 та згідно з актом про відбір проб на контрольний хімічний аналіз стічних вод від 11.03.2020 на суму 81625,87 грн.

Позов обґрунтовано тим, що при відборі стічних вод Товариством не було враховано неналежну роботу місцевої каналізації, не дотримано норм щодо місця взяття проб, а акти про відбір проб не є допустимими доказами, оскільки їх зміст не відповідає вимогам, встановленим нормами чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.07.2020 провадження у справі №916/1156/20 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що заявлені позивачем вимоги не можуть самостійно розглядатися в окремій справі. Встановлення таких обставин, як правомірність та правильність здійснених відповідачем нарахувань, є предметом доказування при вирішенні та розгляді спору про право, зокрема: про стягнення плати за скид стічних вод до систем централізованого водовідведення при порушенні вимог щодо якості і режиму їх скидання; про припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення (у випадку припинення надання послуг) тощо. При цьому місцевий господарський суд врахував висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 17.05.2020 у справі 916/1126/19.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Дочірнє підприємство Система звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (ст.ст. 4, 5, 11 ГПК України), просило оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції. Так, Підприємство зазначило, що посилання на неможливість розгляду вказаного спору в будь-якому суді є небезпечним та обмежувальним щодо реалізації права особи на доступ до правосуддя. Також апелянт вказав, що практика Верховного Суду свідчить, що такий спосіб захисту як визнання неправомірними дій широко застосовується сторонами господарського процесу, а господарські суди розглядають справи з таким предметом спору та ухвалюють рішення по суті спорів (наприклад справа № 920/508/19).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 поновлено Дочірньому підприємству Система строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 13.07.2020 у справі № 916/1156/20; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою з призначенням до розгляду на 15.09.2020 о 10:30 год.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство просило залишити скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу суду без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 15.09.2020 представники сторін підтримали свої правові позиції щодо оскаржуваної ухвали суду.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддано обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за судом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

В силу приписів частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом наведеного положення правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як вище зазначалось, Дочірнє підприємство Система звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Інфокс в особі філії Інфоксводоканал про визнання неправомірними нарахування відповідачем позивачу плат за скид понаднормативних стічних вод по вул. Вапняній, 83, м. Одеса відповідно до виставлених відповідачем рахунків та згідно з актами про відбір проб на контрольний хімічний аналіз стічних вод.

Судова колегія зазначає, що, по-перше, позивачем не обґрунтовано, яким чином нарахування йому відповідачем плати за скид понаднормативних стічних вод порушує його права або охоронювані законом інтереси.

По-друге, стосовно обраного позивачем способу захисту, судова колегія зазначає наступне.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам.

При цьому, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Відповідний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16.

Крім того, подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №38/180/17, від 11.09.2018 у справі 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Так, зокрема, у постанові від 17.05.2020 у справі 916/1126/19 Верховний Суд зауважив, що Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами та договором не передбачено можливості захисту прав та/або інтересів особи у такий спосіб, як визнання неправомірними нарахування плати за скид стічних вод до систем централізованого водовідведення згідно з виставленим рахунком. Фактично заявлений у справі позов містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (встановлення факту відсутності у абонента обов`язку здійснювати плату за скид ненормативно-очищених стічних вод в міську каналізацію) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача. Також Верховний Суд у цій постанові зазначив, що заявлені позивачем вимоги не можуть самостійно розглядатися в окремій справі. Встановлення таких обставин, як правомірність та правильність здійснених відповідачем нарахувань, є предметом доказування при вирішенні та розгляді спору про право, зокрема: про стягнення плати за скид стічних вод до систем централізованого водовідведення при порушенні вимог щодо якості і режиму їх скидання; про припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення (у випадку припинення надання послуг), тощо. Виходячи з викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі за вимогами про визнання неправомірними нарахування плати за скид стічних вод до систем централізованого водовідведення згідно з виставленим рахунком на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що заявлена позивачем у цій справі вимога не приводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

З огляду на вищевикладене, вимога Підприємства у даній справі про визнання неправомірними нарахування відповідачем позивачу плат за скид понаднормативних стічних вод не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не приводить до поновлення нібито порушеного права ДП Система.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість справи господарському суду (стаття 12 цього Кодексу).

Господарський суд першої інстанції, врахувавши висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 17.05.2020 у справі 916/1126/19, дійшов висновку про те, що провадження у справі №916/1156/20 слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, крім того, як вище зазначалось, не обґрунтовано порушення відповідачем прав та законних інтересів Підприємства, у зв`язку з чим провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведений висновок місцевого господарського суду.

За таких обставин судова колегія на вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали суду. У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Система залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.07.2020 про закриття провадження у справі № 916/1156/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.09.2020.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран