ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.09.2020 Справа № 920/373/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участю секретаря судового засідання Галашан І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/373/20 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01054, м. Київ, вул. Івана Франка, буд. 31, ідентифікаційний код 26251923),

до відповідача: Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (вул. Горького, буд. 58, м. Суми, 40004, ідентифікаційний код 05747991),

про стягнення 272 138,75 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача: Найденко І.О. за довіреністю від 17.07.2015 № 108/10 приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції,

відповідача: Сафронов М.А. за довіреністю від 27.12.2019 № 18-49/15.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню, штраф) за договором поставки № 53-129-04-19-01855 від 22.04.2019, що укладено між сторонами в загальній сумі 272 138,75 грн, з яких: 128 907,83 грн пені та 143 230,92 грн штрафу, а також судові витрати по справі.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідачем було порушено умови договору поставки від 22.04.2019 № 53-129-04-19-01855 щодо строку поставки товару, у зв`язку з чим відповідачу нараховано неустойку у вигляді штрафу та пені у відповідних розмірах.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 27.04.2020 відкрито провадження у справі № 920/373/20 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.06.2020,11:00, з повідомленням сторін.

Представник позивача подав до суду клопотання від 25.05.2020 № 5265/51 (вх. № 1812к від 25.05.2020) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 920/373/20, в якому просить суд надати можливість представнику позивача приймати участь у судовому засіданні, яке призначено на 16.06.2020, 11:00 в режимі відеоконференції та доручити проведення зазначеного судового засідання в режимі відеоконференції Господарському суду Київської області (вул. С. Петлюри, буд. 16/108, м. Київ, 01032, email:) а у випадку неможливості забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції Господарським судом Київської області, покласти обов`язок проведення судового засідання в режимі відеоконференції на Господарський суд міста Києва (вул. Б. Хмельницького, 44-В, м. Київ, 01030, email:).

Ухвалою від 27.05.2020 у справі № 920/373/20 судом постановлено призначити підготовче засідання у справі № 920/373/20 на 16.06.2020, 16:00 в режимі відеоконференції з повідомленням (викликом) сторін; доручити Господарському суду Київської області (вул. С. Петлюри, буд. 16/108, м. Київ, 01032, email:) забезпечити проведення підготовчого засідання у справі № 920/373/20, яке призначене на 16.06.2020, 16:00 в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Київської області (вул. С. Петлюри, буд. 16/108, м. Київ, 01032, email:) за участі представника позивача.

08.05.2020 від представника відповідача до суду надійшла заява про продовження строку від 08.05.2020 № 18-7/379 (вх. 1503к від 08.05.2020), відповідно до якої представник відповідача, посилаючись на введення з 12 березня до 22 червня 2020 року на усій території України карантину (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» від 11.03.2020 р. № 211), просить суд продовжити строк для подання відзиву на позов.

Ухвалою від 16.06.2020 у справі № 920/373/20 постановлено клопотання представника відповідача про продовження строку на подання відзиву задовольнити; продовжити процесуальний строк, для подання відповідачем відзиву до 17.07.2020; відкласти підготовче засідання на 28.07.2020, 14:30 в режимі відеоконференції.

20.07.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позов від 17.07.2020 № 18-7/562, в якому представник останнього просить зменшити розмір неустойки, заявленої у позові з 272 138,75 грн до 102 307,80 грн, посилаючись на те, що прострочення відповідачем зобов`язання поставки товару не завдало значних збитків позивачеві; розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій значно перевищує можливий розмір збитків, понесених позивачем; відповідно до звіту про фінансові результати господарської діяльності відповідача за 2017 рік, відповідачем отримано чистий збиток на суму 1 116 083 000,00 грн, за 2018 рік збиток відповідача склав 2 157 985 000,00 грн, а за даними звіту про фінансові результати за 2019 рік відповідачем отримано прибуток в сумі 178 058 000,00 грн. В той же час, як зазначає представник відповідача відповідно про фінансові результати позивача за 2018 рік, ним отримано прибуток в сумі 4 631 828 000,00 грн, а у 2019 році прибуток позивача склав 3 773 641 000,00 грн.

Також обґрунтовуючи підстави для зменшення неустойки представник відповідача зазначає, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 57084810 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 43 647 457,00 грн; постановою приватного державного виконавця Корольова М.А. від 12.04.2019 накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 9 272 869,85 грн; постановою приватного державного виконавця Мукореза М.Л. від 18.06.2019 накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 4 690 000,00 грн; а також постановою заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Сумській області Тимофєєвої Т.І. від 19.06.2019 накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 80 829 553,76 грн; крім наведеного відповідач станом на 01.05.2020 має заборгованість по заробітній платі в сумі 285 416 084, 00 грн, що підтверджується довідкою від 28.05.2020 № 18-07/431.

Стосовно розміру неустойки, представник відповідача зазначає, що розмір обрахованої позивачем неустойки в сумі 272 138,75 грн, за порушення відповідачем зобов`язань з поставки продукції на суму 2 046 156,00 грн, становить близько 13,3 % від своєчасно невиконаного зобов`язання, що є не співмірним, в той же час неустойка, як засіб розумного стимулювання виконання зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, з урахуванням фінансового стану обох суб`єктів господарювання (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17).

На підставі наведеного представник відповідача, враховуючи повне виконання відповідачем зобов`язань щодо поставки позивачеві продукції за договором до звернення останнім з цим позовом, незначний термі прострочення самої поставки, а також зважаючи на фінансовий стан боржника, вважає, що обґрунтованим співвідношенням порушеного зобов`язання та неустойки є співвідношення, що дорівнює 5 % від невиконаного зобов`язання.

24.07.2020 електронною поштою та 27.07.2020 засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшла відповідь на відзив від 23.07.2020 № 7765, в якій представник останнього підтримує позовні вимоги в повному обсязі та заперечує проти заяви відповідача, викладеної у відзиві на позов щодо зменшення неустойки.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 28.07.2020 у справі № 920/373/20 постановлено закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 01.09.2020, 14:30 в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Київської області за участі представника позивача.

Представник позивача - Найденко І.О. за довіреністю від 17.07.2015 № 108/10 приймав участь у судовому засіданні по суті 01.09.2020 в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Київської області; усно зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги, просить суд задовольнити позов в повному обсязі та відмовити в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Представник відповідача в судовому засіданні по суті пояснив, що наполягає на задоволенні його клопотання про зменшення розміру неустойки.

Під час виготовлення повного тексту рішення від представника позивача до суду надійшла заява від 02.09.2020 № 9108/51 (вх. № 7907/20 від 08.09.2020) про зміну адреси Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01054, м. Київ, вул. Івана Франка, буд. 31, ідентифікаційний код 26251923).

Згідно зі статті 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

В судовому засіданні 01.09.2020 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

22.04.2019 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» ДП НАЕК «Енергоатом» (покупець, позивач) та Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (постачальник, відповідач) укладено договір поставки № 53-129-04-19-01855 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору відповідач зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі виготовити та поставити запасні частини до насосів ГЦН-195М (далі - продукція) для ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а позивач зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строку поставки зазначені в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 3.1 договору загальна сума договору становить 12 544 644,00 грн з ПДВ.

Строки поставки продукції зазначений в специфікації. За погодженням з покупцем, допускається поставка продукції партіями. Поставка продукції згідно специфікації здійснюється автотранспортом позивача згідно Інкотермс 2010 на умовах DDP ВП ЗАЕС склад Запорізького відділення ВП «Складське господарство ДП НАЕК «Енергоатом». Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукції, що підтверджує факт надходження продукції на склад вантажоодержувача. (пункти 5.1, 5.2, 5.4 договору).

За приписами пункту 5.10 договору право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця з моменту успішного проходження вхідних контролів першого та другого етапів (ВК1, ВК2), що підтверджується відповідними актами та ярликом на придатну продукцію.

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди № 1 від 02.07.2019 до договору, пункт 5.2 викладено в наступній редакції: «поставка продукції згідно специфікацій здійснюється автотранспортом відповідача згідно Інкотермс 2010 на умовах DDP ВП ЗАЕС склад Запорізького відділення ВП «Складське господарство ДП НАЕК «Енергоатом», 71504, Україна, Запорізька область, м. Енергодар, а/с № 301. Відповідач не пізніше ніж за три дні до відвантаження продукції, письмово повідомляє позивача про заплановану дату відвантаження продукції із зазначенням номенклатури та вартості продукції, що поставляється».

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.05.2020, а в частині оплати за поставлену продукцію до повного розрахунку, стосовно виконання гарантійних зобов`язань відповідача, передбачених договором, договір діє до закінчення строку дії гарантії на продукцію (пункт 10.1 договору).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в процесі виконання укладеного між сторонами договору зі сторони відповідача були порушені строки поставки продукції, а саме за специфікацією № 1 за позицією № 23 до 21.10.2019, поставка продукції за вказаною позицією здійснена відповідачем з порушенням строку постачання, що підтверджується видатковою накладною від 24.12.2019 № 112.

З метою досудового врегулювання, спору позивач направив на адресу відповідача претензію від 14.02.2020 № 1573/51 про стягнення неустойки (пені, штрафу) за порушення строків постачання продукції за договором поставки від 22.04.2019 № 53-129-04-19-01855 на загальну суму 272 138,75 грн.

Проте, відповідачем вчасно товар поставлено не було, грошові кошти в якості штрафних санкцій на рахунок позивача не сплачено.

Оскільки вимоги позивача не виконані, продукцію вчасно не поставлено та штрафні санкції не оплачені, останній звернувся із даним позовом до суду.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами першою, другою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 664 цього ж кодексу обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами специфікації №1 до договору поставки № 53-129-04-19-01855 від 22.04.2019 сторонами було погоджено строк виконання відповідачем обов`язку з поставки продукції за позицією № 23 до 21.10.2019.

Враховуючи умови договору поставки, приймаючи до уваги, що відповідач повинен був поставити товар за позицією № 23 до 21.10.2019, строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором настав.

За частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною другою статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи непоставку продукції у визначені договором строки, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 128 907,83 грн та штраф на суму 143 230,92 грн, нараховані за порушення строків поставки товару.

За приписами статті 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 7.2 договору поставки № 53-129-04-19-01855 від 22.04.2019 сторони погодили, що за порушення строку поставки продукції за договором відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню в розмірі 0,1 % вартості непоставленої в строк продукції за кожен день прострочення, але не більше 30 % вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 % несвоєчасно поставленої продукції.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вже вказувалось судом, з огляду на порушення відповідачем строків поставки продукції за позицією № 23 до 21.10.2019 на загальну суму 2 046 156,00 грн з ПДВ, обумовленого договором поставки № 53-129-04-19-01855 від 22.04.2019, позивачем було нараховано й заявлено до стягнення пеню в сумі 128 907,83 грн та штраф у сумі 143 230,92 грн.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини неналежного виконання відповідачем зобов`язань з поставки товару, вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій є обґрунтованими.

Однак, відповідач, посилаючись на приписи статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України, просить суд зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір штрафних санкцій з 272 138,75 грн до 102 307,80 грн.

В обґрунтування поданої заяви представник відповідача зазначає, що прострочення відповідачем зобов`язання поставки товару не завдало значних збитків позивачеві; розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій значно перевищує можливий розмір збитків, понесених позивачем; відповідно до звіту про фінансові результати господарської діяльності відповідача за 2017 рік, відповідачем отримано чистий збиток на суму 1 116 083 000,00 грн, за 2018 рік збиток відповідача склав 2 157 985 000,00 грн, а за даними звіту про фінансові результати за 2019 рік відповідачем отримано прибуток в сумі 178 058 000,00 грн. В той же час, як зазначає представник відповідача відповідно про фінансові результати позивача за 2018 рік, ним отримано прибуток в сумі 4 631 828 000,00 грн, а у 2019 році прибуток позивача склав 3 773 641 000,00 грн.

Також обґрунтовуючи підстави для зменшення неустойки представник відповідача зазначає, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 57084810 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 43 647 457,00 грн; постановою приватного державного виконавця Корольова М.А. від 12.04.2019 накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 9 272 869,85 грн; постановою приватного державного виконавця Мукореза М.Л. від 18.06.2019 накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 4 690 000,00 грн; а також постановою заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Сумській області Тимофєєвої Т.І. від 19.06.2019 накладено арешт на грошові кошти відповідача на загальну суму 80 829 553,76 грн; крім наведеного відповідач станом на 01.05.2020 має заборгованість по заробітній платі в сумі 285 416 084, 00 грн, що підтверджується довідкою від 28.05.2020 № 18-07/431.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною другою статті 233 ГК України встановлено, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Стаття 546 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов`язання.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання представника відповідача частково та зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню з відповідача на 50 % від заявленої до стягнення, а саме до 136 069,38 грн, з них: 64 453,92 грн пені та 71 615,46 грн штрафу.

Суд виходить з того, що відповідачем з простроченням але у повному обсязі виконано умови договору. Позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору. Також, суд враховує факт перебування відповідача у скрутному фінансовому становищі, що підтверджується звітом про фінансові результати за 2017 рік, за 2018 рік та за 2019 рік.

Зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) на 50 % суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Таким чином, задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 136 069,38 грн штрафних санкцій, з яких 64 453,92 грн пені та 71 615,46 грн штрафу.

З урахуванням пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними доказами та підлягають задоволенню частково з урахуванням вищевикладеного.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 4 082,08 грн покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (вул. Горького, буд. 58, м. Суми, 40004, ідентифікаційний код 05747991) на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01054, м. Київ, вул. Івана Франка, буд. 31, ідентифікаційний код 26251923) пеню в сумі 64 453,92 грн, штраф в сумі 71 615,46 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 082,08 грн.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статей 256, 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено та підписано суддею 11 вересня 2020 року.

Суддя Ю.А. Джепа