РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.09.2020Справа № 910/5118/20

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи

за позовом Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України"

до Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни

про стягнення 1 466,68 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна установа "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" (надалі за текстом також - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни (надалі за текстом також - відповідач) про стягнення 5 863,78 грн., з яких 3 966,68 грн. основного боргу, 177,03 грн. 3 % річних, 319,46 грн. інфляційних витрат та 1 400,61 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати платежів за зберігання майна по Договору відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18 у період з серпня 2018 по вересень 2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2020 відкрито провадження у справі № 910/5118/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень щодо відповіді на відзив.

Про розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/5118/20 позивач та відповідач повідомлялися належним чином.

20.07.2020 до Господарського суду міста Києва, від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 466,68 грн.

Суд, розглянувши подану заяву позивача про зменшення позовних вимог, дійшов висновку про її задоволення.

Інших доказів від сторін на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, в тому числі відзиву відповідача на позов, на час розгляду справи до суду не надходило.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2018 року між Центральною базою ресурсного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, перейменованою згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.02.2020 № 104 у Державну установу "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" та Фізичною особою-підприємцем Тимошевською Лілією Миколаївною укладено Договір відповідального зберігання майна № 21/18 (надалі за текстом також - Договір), згідно пункту 1.1. якого позивач, як зберігач, зобов`язується за плату зберігати майно, яке йому передане відповідачем, як поклажодавцем, на відповідальне зберігання, і повернути це майно у схоронності, а поклажодавець зобов`язується оплачувати вказані послуги та забрати майно в порядку та на умовах визначених цим Договором.

У поданій позовній заяві, позивач стверджує що за період з серпня по вересень 2018 року у відповідача виникла заборгованість щодо виконання Договору на загальну суму 7 933,38 грн., що підтверджується відповідними актами виконаних робіт.

01.10.2018 відповідач сплатив позивачу грошові кошти в сумі 3 966,70 грн.

Позивач надіслав відповідачу письмову претензію від 09.01.2020 № 25-ЦБРЗ-12 в якій посилаючись на пункт 4 протоколу погодження договірної ціни від 01.09.2018, що є додатком до Договору, вимагає сплатити заборгованість, без вказання періоду її виникнення, у розмірі 3 966,68 грн.

Також, позивач вказує, що 25.06.2020 та 26.06.2020 відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн. та 1 500,00 грн. відповідно.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла згідно Договору відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18 за період з серпня по вересень 2018 у розмірі 1 466,68 грн.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання, визнається господарським зобов`язанням, а за змістом частини 2 цієї статті одним із видів господарського зобов`язання є майново-господарські зобов`язання.

Зокрема, відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, серед іншого, із господарського договору та інших угод.

Зміст та умови Договору, а також аналіз господарсько-договірних зобов`язань, свідчать, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані із зберіганням.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно пункту 2.1. Договору на зберігання передаються матеріально-технічні (майнові та/або транспортні) засоби - (авто електрообладнання, тощо) у кількості, що вказана а актах приймання-передачі майна.

Місцем зберігання майна встановлено нежиле, охоронюване приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 26.

Згідно з пунктом 3.1. Договору сторони узгодили, що отримання майна зберігачем від поклажодавця здійснюється на підставі укладення акту приймання-передачі майна у двох примірниках, які підписуються уповноваженими на це сторонами матеріально-відповідальними особами.

Підпунктом 4.4.1. Договору визначений обов`язок поклажодавця оплатити зберігачу надані послуги.

Відповідно до частини 1 статті 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Частиною 2 статті 938 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно пунктом 7.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31.03.2018.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що усі зміни до Договору дійсні лише при умові, якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін. Усі зміни та доповнення складаються у формі додаткових угод до Договору та являються його невід`ємною частиною.

Доказів укладення сторонами додаткової угоди щодо зміни строку дії Договору чи пролонгації дії Договору після 31.03.2018 сторонами до суду не надано.

Таким чином, з наданих позивачем доказів не вбачається, що станом на серпень та вересень 2018 року між сторонами існували договірні правовідносин щодо зберігання майна.

В матеріалах справи містяться протоколи погодження договірної ціни від 01.01.2018 та від 01.09.2018.

Згідно протоколу погодження договірної ціни від 01.01.2018, який є додатком до Договору, сторони визначили, що поклажодавець зобов`язується передати, а зберігач прийняти та забезпечити зберігання майна у кількості еквівалентній 99 європіддонам протягом одного календарного місяця у закритому сховищі.

Згідно з пунктами 5.1. та 5.2. Договору сторони узгодили, що за результатами наданих послуг, зберігач складає, підписує і надсилає поклажодавцю до десятого числа кожного місяця наступного за звітним акт приймання-передачі наданих послуг, а поклажодавець, у разі відсутності заперечень щодо наданих послуг, зобов`язується підписати і повернути зберігачеві один примірник акту, який свідчить про надання послуг у повному обсязі за звітний місяць.

Поклажодавець на підставі підписаного сторонами акту наданих послуг та рахунку зобов`язується оплатити зберігачеві надані послуги до десятого числа кожного наступного місяця.

Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 31.08.2018 № 18-232-232 в якому вказано про надання позивачем послуг відповідального зберігання майна у закритому сховищі протягом серпня 2018 року на загальну суму 2 993,76 грн., підписаний тільки представником зберігача (позивачем) та не містить підпису поклажодавця, а тому не може бути належним доказом надання вказаних послуг.

Окрім цього, суд вважає недоведеним факт передачі позивачем відповідачу майна за Договором, оскільки жодного акту приймання-передачі в розумінні статті 937 Цивільного кодексу України та пункту 3.1. Договору, а також будь-яких інших доказів на підтвердження приймання відповідачем майна на зберігання не надано.

Акти звірки взаємних розрахунків сторін за періоди з 01.01.2018 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 30.06.2020 є підписаними лише зі сторони позивача та не містять жодного посилання на Договір, як на підставу виникнення грошових зобов`язань, а тому не є належним доказом, який міг би свідчити про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за Договором відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18.

Відповідно до протоколу погодження договірної ціни від 01.09.2018 відповідач зобов`язується передати на зберігання строком на один календарний місяць 82 європіддони з вартістю послуги зберігання у закритому сховищі у розмірі 2 993,76 грн. та у відкритому сховищі у розмірі 1 945,86 грн. за один календарний місяць.

Згідно наявної в матеріалах справи копії акта виконаних робіт (наданих послуг) від 26.09.2018 № 18-240-240, який підписаний сторонами, вбачається, що протягом вересня 2018 року, позивач надав відповідачу, на підставі Договору, послуги відповідального зберігання майна у відкритому та закритому сховищі на загальну суму 4 116,35 грн.

Разом з тим, сам позивач стверджує та на підтвердження чого надає виписки з розрахункового рахунку НОМЕР_1 відкритого у Державній казначейській службі України про те, що відповідач 01.10.2018 сплатив позивачу грошові кошти у сумі 3 966,70 грн. та додатково, 26.06.2020, перерахував грошову суму в розмірі 1 500,00 грн., а 25.06.2020 грошову суму в розмірі 1 000,00 грн., що в загальному становить 6 466,70 грн.

Отже, враховуючи надані позивачем докази, а саме: копії Договору, строк дії якого, згідно пункту 7.1. закінчився 31.03.2018, підписаних лише позивачем акта виконаних робіт (наданих послуг) від 31.08.2018 № 18-232-232 та актів звірки взаємних розрахунків, підписаного двома сторонами акта виконаних робіт (наданих послуг) від 26.09.2018 № 18-240-240 на загальну суму 4 116,35 грн. та доказів перерахування відповідачем на розрахунковий рахунок позивача, починаючи з 01.10.2018 грошової суми у загальному розмірі 6 466,70 грн., суд не встановив факту порушення відповідачем Договору, а отже, право позивача на момент звернення із позовом не є порушеним.

За таких підстав суд вважає заявлені позовні вимоги позивача не доведеними та не вбачає підстав до стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 1 466,68 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуюче викладене вище, суд вважає позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни на користь Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" заборгованості за Договором відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18 у розмірі 1 466,68 грн. не обґрунтованими та такими, що не відлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" до Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни про стягнення заборгованості у розмірі 1 466,68 грн. відмовити повністю.

2.Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено та підписано 08.09.2020.

Суддя С. В. Стасюк