УХВАЛА

03 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/3343/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицької Н. О. - головуючого, Могила С. К., Случа О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача - Караченцева Ю. Л. (адвокат),

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Тютюнника Анатолія Володимировича

на рішення Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі

за позовом Харківської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Тютюнника Анатолія Володимировича

про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку.

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (далі - міськрада) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - ФОП Тютюнник Анатолія Володимировича, в якому просить суд: - розірвати договір оренди землі, укладений 08.06.2005 між Харківською міською радою та СПДФО Тютюнник А.В. та зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі (книга №4) від 08.06.2005 за №85104/05; - зобов`язати СПДФО Тютюнник А.В. повернути земельну ділянку площею 0,0561 га по просп. Московському (ст.м. ім. О.С. Масельського (сучасна назва "Індустріальна") біля універмагу) у м. Харкові територіальній громаді міста Харкова в особі міськради з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 у справі № 922/3343/19, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 позов задоволено повністю. Розірвано договір оренди землі, укладений 08.06.2005 між Харківською міською радою та ФОП Тютюнник Анатолієм Володимировичем (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі (книга №4) від 08.06.2005 за №85104/05. Зобов`язано ФОП Тютюнник Анатолія Володимировича повернути земельну ділянку площею 0,0561 га по просп. Московському (ст.м. ім. О.С. Масельського (сучасна назва "Індустріальна") біля універмагу) у м. Харкові територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, мотивоване тим, що відповідачем на орендованій земельній ділянці будівництво магазину непродовольчих товарів не тільки не закінчено у встановлені в рішенні Харківської міської ради строки, але на даний час не розпочато, що є порушенням істотних умов договору. У зв`язку з невикористанням відповідачем земельної ділянки порушуються інтереси власника земельної ділянки - Харківської міської ради щодо володіння, розпорядження та використання вказаної земельної ділянки. Враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачем істотних умов договору, у даному випадку наявні визначені безпосередньо договором оренди та приписами чинного законодавства підстави для його розірвання.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 у справі № 922/3343/19 і постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020, ФОП Тютюнник А. В. звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції, чинній з 08.02.2020.

Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилався на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) і заначив, що судом апеляційної інстанції не враховано висновок, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 922/324/17 та у справі № 715/214/17, а також правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01.04.2015 у справі № 910/1753/14, від 21.01.2015 у справі № 910/16306/13.

У відзиві на касаційну скаргу міськрада вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін рішенням Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № 922/3343/19.

Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 922/3343/19 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності у різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16).

При цьому як судові рішення у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що судами першої і апеляційної інстанцій не враховано висновок, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 922/324/17 та у справі № 715/214/17, а також правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01.04.2015 у справі № 910/1753/14, від 21.01.2015 у справі № 910/16306/13, оскільки правовідносини у справі № 904/2756/19 не є подібними із правовідносинами у зазначених справах.

Так, у справі № 922/324/17 попри подібність предмета та об`єкта правового регулювання, відмінними є встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин. Зокрема, Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідач проводив роботи з підготовки до будівництва, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 16.03.2011 № 799/11, в якому встановлено факт використання відповідачем земельної ділянки для проведення підготовчих робіт з будівництва торгових і складських приміщень згідно договору оренди землі. Також під час розгляду справи № 922/324/17 судами встановлено, що будівництво торговельних та складських приміщень на земельній ділянці залежало від оформлення відповідних документів, які тривалий час розглядав позивач, а тому відсутня вина відповідача у порушенні зобов`язання щодо строку забудови земельної ділянки. З аналізу постанови Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 922/324/17 убачається, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди встановили, що позивачем не спростовано, що перелічені ним у позовній заяві відповідні пункти договору оренди землі не були порушені відповідачем.

Водночас у справі № 922/3343/19 яка розглядається, встановлено, що відповідачем на орендованій земельній ділянці будівництво магазину непродовольчих товарів не тільки не закінчено у встановлені в рішенні Харківської міської ради строки, але на даний час не розпочато, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки.

Крім того, у справі досліджено доводи скаржника про те, що порушення умов договору з боку відповідача не є навмисними, а викликані незаконними діями третьої особи, а саме: самовільним захопленням земельної ділянки та бездіяльності позивача щодо нездійснення ним своїх повноважень у питанні звільнення земельної ділянки від незаконних об`єктів. Так, проаналізувавши зміст листів скаржника наданих на підтвердження вказаних доводів, до Харківського міського голови від 27.10.2006, від 26.03.2009, від 19.09.2012, від 04.02.2015, від 29.06.2017, від 05.07.2019, суд апеляційної інстанції зазначив, що вони не містять в собі відомостей про самовільне захоплення земельної ділянки третьою особою та про неможливість у зв`язку з цим розпочати будівництво. Навпаки, протягом усіх років відповідач у своїх зверненнях зазначав, що розробка технічної документації знаходиться в завершальній стадії, а будівництво об`єкту не було завершено у зв`язку з нестачею фінансів. Предпроектна пропозиція замовлена відповідачем тільки у 2016 році.

Тобто, у зазначеній справі судами встановлені визначені безпосередньо договором оренди (пункт 7) та приписами чинного законодавства підстави для його розірвання, та не встановлено факту проведення робіт з підготовки до будівництва чи перешкоджанні позивача у оформленні необхідних документів, як у справі № 922/324/17.

У свою чергу, посилаючись на правову позицію висловлену Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 715/214/17, скаржник не зазначив дату постанови у якій викладений відповідний висновок. У Єдиному державному реєстрі судових рішень на теперішній час наявна постанова Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 715/214/17, якою справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В постанові вказано, зокрема, на те, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо реєстрації чи то відсутності реєстрації оспорюваних договорів, а апеляційний суд належним чином не встановив правової природи оспорюваних договорів оренди та не з`ясував усіх обставин, необхідних для правильного вирішення справи.

Отже, остаточне рішення у вказаній справі не приймалося, а постанова не містить висновків щодо застосування норми матеріального права, який міг би розглядатися в контексті даної справи як такий, що не був врахований судами попередніх інстанцій під час її розгляду. Направлення справи на новий розгляд стало наслідком недотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а за результатами такого розгляду встановлені фактичні обставини і матеріально-правове регулювання яке підлягає до застосуванню до правовідносин може істотно змінитися.

Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на постанови Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 910/1753/14 та від 21.01.2015 у справі № 910/16306/13, оскільки обставини у них також є відмінними від справи № 922/3343/19. Зокрема, у справі № 910/1753/14 судами встановлений факт тривалого виготовлення проектно-кошторисної та дозвільної документації на будівництво багатоквартирного житлового будинку, що не залежало від волі відповідача, що вплинуло на можливість завершення забудови земельної ділянки, а у справі № 910/16306/13 судами встановлено, що відповідач розпочав роботи, спрямовані на забудову земельної ділянки. Таким чином, у вказаних справа встановлені інші фактичні обставини, відмінні від справи № 922/3343/19, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 922/3343/19 суд касаційної інстанції встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 922/324/17 та у справі № 715/214/17, а постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 910/1753/14 та від 21.01.2015 у справі № 910/16306/13 на які посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у справі № 922/3343/19.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 ГПК України, позивач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Тютюнник А. В. на рішення Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 у справі № 922/3343/19 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Тютюнника Анатолія Володимировича на рішення Господарського суду Харківської області від 09.01.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № 922/3343/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ