ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1223/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Яновській А.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом 3 - я особа, яка не Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "АСТА Плюс", м. Харків
до Фізичної особи ОСОБА_2 , м. Харків
про визнання повноважень припиненими
за участю представників:

позивача - Василинич О.А. (ордер серія АХ від 1020671від 21.08.2020 р.)

відповідача - Ткачова В.С. (посвідчення 21/1920 від 19.02.2019 р.)

3-ої особи - ОСОБА_3 - (ордер серія АХ № 1016955 від 14.06.2020 р.)

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2020 року Фізична особа ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання повноважень ОСОБА_2 на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Аста Плюс" припиненим з моменту набрання рішенням законної сили.

24.04.2020 р. судом було направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання Відповідача, на що 15.05.2020 р. було надано відповідь про те, що місце проживання Відповідача є: АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін, з залученням до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "АСТА Плюс" та призначенням підготовчого засідання на "09" червня 2020 р. о 10:45.

Фізичною особою ОСОБА_1 , з підстав поданого позову до Фізичної особи ОСОБА_2 та визначеного ним третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "АСТА ПЛЮС", про визнання повноважень директора припиненими, подано 12 травня 2020 року заяву (вх. № 10541) про забезпечення позову щодо заборони відчуження у будь-який спосіб нежитлового приміщення 1-го поверху загальною площею 93,3 кв.м., що розташоване в житловому будинку літ. "А-5" за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.05.2020 заяву (вх. № 10541 від 12.05.2020 р.) Фізичної особи ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено Фізичній особі ОСОБА_2 (Місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до вирішення спору в даній справі про визнання повноважень припиненими, відчужувати майно у будь-який спосіб, що знаходиться в АДРЕСА_2 , а саме нерухоме майно: нежитлове приміщення 1-го поверху загальною площею 93,3 кв. м., що розташоване в житловому будинку літ. "А-5" за адресою: АДРЕСА_2 .

21 травня 2020 року через канцелярію господарського суду Харківської області від Фізичної особи ОСОБА_1 надійшла заява (вх.№11438 від 21.05.2020) про внесення змін до ухвали про забезпечення позову від 12.05.2020, в якій просить суд прийняти процесуальне рішення яке надасть можливість виконати ухвалу суду від 12.05.2020 про забезпечення позову та здійснити державну реєстрацію обтяження.

В обґрунтування зазначеної заяви ФО ОСОБА_1 зазначає, що державним реєстратором зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52229489 від 14.05.2020 на підставі того, що в житловому будинку літ. "А-5" за адресою: АДРЕСА_2 наявні відкриті розділи на нежитлові приміщення 1-го поверху, але з різною нумерацією.

На підставі ухвали суду від 25.05.2020 було задоволено заяву (вх.№11438 від 21.05.2020) Фізичної особи ОСОБА_1 про внесення змін до ухвали про забезпечення позову від 12.05.2020 та внесено зміни до пункту 2 резолютивної частини ухвали господарського суду Харківської області про забезпечення позову від 12.05.2020 по справі № 922/1223/20, виклавши його в наступній редакції: "Заборонити Фізичній особі ОСОБА_2 (Місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до вирішення спору в даній справі про визнання повноважень припиненими, відчужувати майно у будь-який спосіб, що знаходиться в АДРЕСА_2 , а саме нерухоме майно: нежитлове приміщення 1-го поверху загальною площею 93,3 кв. м., що розташоване в житловому будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 66-1-:-66-5, 66-41-:-66-44. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Ухвала суду від 25.05.2020 по справі №922/1223/20 є невід`ємною частиною ухвали господарського суду Харківської області про забезпечення позову від 12.05.2020 по справі № 922/1223/20.

Судом було закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 09 липня 2020 року о 11:45 ухвалою суду від 18 червня 2020 року.

Ухвалами суду від 09.07.2020, 23.07.2020, 06.08.2020 та 25.08.2020 сторони повідомлялись про наступне судове засідання, які направлялись на відповідні адреси.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Також надав до суду відповідь на відзив (вх.№17972 від 05.08.2020).

Представник відповідача у судовому засіданні та у наданому відзиві (вх.№16743 від 21.07.2020) проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи у судовому засіданні та у наданому поясненні (вх.№18033 від 06.08.2020) проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у повному обсязі.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до п. 3 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

Відповідно до ч.1 ст.167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Рішенням Конституційного Суду України від 12 січня 2010 р. (справа № 1-рп/2010) надано офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України, відповідно до якої повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень, та роз`яснено, що такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Таким чином, даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів та те, що вчинено усіх необхідних дій для розгляду справи, а також про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, суд установив наступне.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, від 21.12.2019 року №, Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Аста Плюс» зареєстроване 19 грудня 2013 року, код в .

Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Аста Плюс» є фізичні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які володіють рівними частками в статутному капіталі Товариства, по 50% кожна.

З 17 грудня 2013 року керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Аста Плюс» є ОСОБА_2 , а на підставі рішення загальних зборів Товариства від 17.12.2013 призначено ОСОБА_2 на посаду директора, протокол №1 від 17.12.2013 року.

Наказом ТОВ «НВФ «Аста Плюс» від 19.12.2013 №1-к зазначено, що ОСОБА_2 заступила на посаду директора та прийняла на себе виконання посадових обов`язків.

Рішенням загальних зборів засновників від 03.01.2014 директору були надані повноваження щодо укладення від імені товариства договорів, сума яких перевищує 10 000,00грн. без затвердження на загальних зборах учасників товариства.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.

Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

Позивач звертаючись з позовною заявою зазначає, що Відповідач свої обов`язки керівника товариства не виконує, що грубо порушує права і матеріально-правові інтереси позивача, як учасника товариства, та спонукало звернутись до суду з даним позовом про визнання повноважень директора припиненими, а саме:

17 червня 2018 набрав чинності Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 №2275-VIII (далі Закон).

Відповідно до вимог цього Закону необхідно було привести статут товариства у відповідність до положень Закону у строк до 17 червня 2019 року.

Як зазначено у позові, до моменту його подання, товариство діє на підставі Статуту 2013 року, затвердженого рішенням Загальних зборів засновників товариства від 17.12.2013 (протокол №1 від 17.12.2013), його положення не відповідають та істотно суперечать положенням цього Закону.

З пояснень Позивача вбачається, що на момент подання позову Відповідач не прийняв заходів для приведення положень Статуту товариства у відповідність вимог Закону та не скликав загальні збори учасників з зазначеного питання.

Положеннями Статуту передбачено, що збори учасників товариства скликаються не рідше двох разів на рік. Позачергові збори учасників товариства скликаються у разі неплатоспроможності товариства, а також у будь-якому іншому випадку, якщо того потребують інтереси товариства. Учасники товариства, що володіють не менш як 20 відсотками голосів мають право вимагати скликання загальних зборів Учасників у будь-який час із будь-якого приводу, що стосується діяльності товариства (п. 5.4 Статуту). Починаючи з 2018 року, відповідач не забезпечив виконання вище викладених приписів Статуту товариства і закону, жодних зборів учасників товариства не проводив, перед загальними зборами, у т.ч. про результати діяльності товариства, не звітував.

Позивач зазначає, що за час керівництва товариством, Відповідач погіршив його майновий стан і довів до неплатоспроможності, де Товариство має борги перед іншими суб`єктами господарювання.

Відповідно до Розділу 4 Статуту, товариство створено для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку шляхом здійснення господарської діяльності на території України.

Одним з основних напрямків підприємницької діяльності товариства є виконання будівельних робіт у зв`язку з чим товариство отримало від Державної архітектурно-будівельної інспекції України відповідну ліцензію № від 21.03.2018р.

Під час перевірки стану товариства, Позивачу стало відомо, що ліцензія № від 21.03.2018р. анульована органом який її видав, за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю). Згідно Акту від 25.01.2019 №16 у товариства були виявлені порушення законодавства, що привело до санкцій, а саме до анулювання ліцензії, що позбавило товариство займатись даним видом діяльності і отримувати прибуток.

Згідно відомостей податкового органу, 14.01.2020 анульована реєстрація товариства як платника податку.

Позивачу стало відомо, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Харківській області Бабенко Д.А. знаходиться зведене виконавче провадження № 59278499 відносно боржника ТОВ «НВФ «Аста Плюс».

До зведеного виконавчого провадження приєднані наступні виконавчі провадження про стягнення з боржника на користь ТОВ «Газенергопроект», Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» коштів, на підставі рішення суду: № 59623140; № 59651714; № 59277903; № 59269317; № 59371725; №59370892 та №59914467.

Також на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шиндель В.А. знаходиться виконавче провадження №61437757 про стягнення з боржника ТОВ «НВФ «Аста Плюс» на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» коштів на підставі рішення суду.

Згідно судових рішень, загальна сума заборгованості товариства перед стягувачами становить 320 840,51 грн. не рахуючи витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця.

На момент звернення з позовом, нерухоме майно товариства, а саме нежитлове приміщення 1-го поверху загальною площею 93,3 кв.м., яке розташоване в житловому будинку літ. А-5 за адресою: м. Харків, вул. Тобольська, 38, арештоване на підставі постанови приватного виконавця Бабенко Д.А. від 13.02.2020 №35473250 та передано на примусову реалізацію з аукціону, що підтверджується витягом з порталу Українська універсальна біржа - оператор системи електронних торгів арештованим майном ().

Так, Позивач зазначає, що на адресу товариства та другого учасника ОСОБА_2 направлялись вимоги.

19.03.2020 заявником була направлена письмова вимога від 16.03.2020 про надання документів, які стосуються діяльності товариства та про призначення (проведення) позачергових загальних зборів, яка була отримана товариством 27.03.2020 та іншим учасником товариства - 31.03.2020, в підтвердження надано витяг з веб-сайту Укрпошта.

Позивач зазначає, що Директор товариства знову ігнорував вимогу, у зв`язку з чим у встановлений законом строк Позивач не отримав витребуваних документів, а загальні збори призначені не були.

Таким чином, директор відмовляє у проведенні загальних зборів, фінансові звіти та інші документи, які стосуються господарської діяльності товариства не надає, то позбавляє можливості призначити та провести незалежний аудит. Позивач, як учасник товариства, позбавлена права брати участь у діяльності товариства та проконтролювати діяльність його виконавчого органу.

Така поведінка на думку Позивача має місце незаконного обмеження права учасника на отримання інформації стосовно діяльності товариства та прийняття участі в його управлінні і діяльності.

Несумлінні управлінські дії Відповідача порушують корпоративні права іншого учасника товариства. Зловживання своїми повноваженнями на особисту користь, а не в інтересах товариства, привело до виникнення боргових зобов`язань, до анулювання будівельної ліцензії, до анулювання свідоцтва платника податку та до фактичної неплатоспроможності товариства.

Відповідач надаючи пояснення зазначив у своєму відзиві, що вимоги викладені Позивачем не відповідає фактичному обставинам пояснюючи, що на письмову вимогу Позивача від 16.03.2020 про скликання позачергових зборів учасників та надання копій документів товариства останньому було направлено відповідь № 02-14/06-20 про втрату запитуваної документації товариства. З цього приводу за фактом втрати документації товариство змушене було звернутися до компетентних державних органів із відповідною заявою, за якою була проведена необхідна перевірка і прийнято рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Також, Відповідач зазначив, що на адресу Позивача було направлено лист №01-14/06-20 разом із повідомленням про скликання позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «АСТА ПЛЮС», в якому повідомлялось про скликання загальних зборів учасників на 14.07.2020 на 12.00. До повідомлення було додано проект пропонованої до затвердження нової редакції статуту ТОВ «НВФ «АСТА ПЛЮС», розробленого у відповідності до діючого законодавства України. Позивач через свого представника, Мартіну Людмилу Григорівну , прийняв участь у зборах 14.07.2020, що підтверджується журналом реєстрації учасників позачергових загальних зборів учасників ТОВ «НВФ «АСТА ПЛЮС» від 14.07.2020 та підписав протокол від 14.07.2020 із зауваженнями. Питання всіх учасників зборів були включені до порядку денного зборів у повному обсязі. Отже відповідно до вищевикладеного будь-яких порушень прав іншого учасника товариства, тобто Позивача не вбачається. До речі представником Позивача було винесено на загальних зборах питання про припинення повноважень директора ТОВ «НВФ «АСТА ПЛЮС» Ткаченко О.В., проте рішення прийнято не було у зв`язку з нестачею голосів. Тобто питання, за яким Позивач звернувся до суду вже було розглянуто на загальних зборах і більшості голосів за припинення повноважень директора Ткаченко О.В. це рішення не набрало. Отже, відповідно до результатів загальних зборів було вирішено залишити Ткаченко О.В. на посаді директора. Об`єктивно інших кандидатур на посаду директора товариства учасники не пропонували. У зв`язку з тим, що за багатьма питаннями не було досягнуто згоди, учасникам було запропоновано скликати загальні збори ще раз для досягнення консенсусу, про що учасники товариства будуть повідомлені додатково.

Відповідач зазначає, що виконавчі провадження, які знаходились на примусовому виконанні приватного виконавця Бабенка Д.А., які входили до складу зведеного виконавчого провадження № 59278499: № 59269317, № 59277903, № 59370892, № 59371725, № 59623140, № 59651714, № 59914467 були закінчені 05.05.2020, а виконавче провадження № 61437757, яке знаходилось на примусовому виконанні приватного виконавця Шиндель В.А., було закінчено 15.05.2020. Тобто ніякої примусової реалізації майна товариства не існує.

Після набуття чинності Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 № 2275-VIII (далі за текстом - Закон) 17.06.2018 Третя особа неодноразово направляла засобами поштового зв`язку Позивачу - учаснику товариства повідомлення 01.08.2018, 01.10.2018, 01.02.2019, 19.04.2019, 03.06.2019, 01.08.2019, 15.11.2019 про проведення позачергових загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, які залишались Позивачем без уваги. Крім того, Позивач залишив ці повідомлення без уваги і на збори не прибув, причини неприбуття не повідомив.

Відповідач також зазначив, що на його думку дії Позивача спрямовані на руйнування фінансово-господарської діяльності товариства і приведення останнього до банкрутства, оскільки Позивач, не роблячи фактично дій, які б сприяли розвитку товариства, постійно намагається позбавити останнього фінансового підґрунтя.

Так, Відповідачеві стало відомо про те, що представник Позивача в цій справі є також представником підприємства ТОВ «Газенергопроект» , який безпосередньо організовував реалізацію виконавчих проваджень направлених на позбавлення майна Відповідача шляхом примусового продажу основних фондів підприємства - будівлі, з публічних торгів. І тільки завдяки діям директора ТОВ «Науково-виробнича фірма «Аста-Плюс» товариство не було позбавлено цього майна. Крім того, Позивач свідомо не бажає вирішувати відповідно до статуту питання діяльності товариства, які ним обумовлені. Це підтверджує заява Позивача про вихід з товариства від 20.08.2018. Враховуючи наведене, Відповідач вважає звернення Позивача з такими «позовними вимогами» до суду незаконним тиском на Відповідача з метою усунути директора підприємства ОСОБА_2 від виконання покладених обов`язків з наступним заволодінням у подальшому усім майном товариства.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права суд вирішив, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 41, частини першої статті 42 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, займатися підприємницькою діяльністю, не забороненою законом. Такі конституційні права особи можуть реалізовувати, зокрема, через товариства, які поділяються на підприємницькі та непідприємницькі (частини перша, друга статті 83, статті 84, 85, 86 Цивільного кодексу. Усі товариства мають майно, яке є об`єктом управлінської діяльності і інформація про яке є вимогою до змісту їхніх установчих документів (частина друга статті 88 Цивільного кодексу.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.

Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

В статті 99 Цивільного кодексу визначені засадничі положення щодо порядку утворення, діяльності, назви цього органу, його компетенції, способу усунення від виконання обов`язків осіб, які належать до його складу. Вказані норми наведені в главі 7 "Загальні положення про юридичну особу" Цивільного кодексу і відповідно до приписів частини четвертої статті 83 цього кодексу застосовуються до всіх товариств, якщо інші правила для окремих видів товариств не встановлені законом.

За системним аналізом норм Цивільного кодексу (стаття 99), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (стаття 39), виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (частина третя статті 92 Цивільного кодексу).

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до положень законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частини першої статті 98, частини першої статті 99 Цивільного кодексу, п. 7 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання загальними зборами учасників як органу управління товариством.

Припинення повноважень членів виконавчого органу товариства (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення (звільнення) працівника від роботи на підставі норм Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Позивач у справі посилався на те, що Відповідач свої обов`язки виконавчого органу Товариства не виконує, чим грубо порушує права і матеріально-правові інтереси Позивача, як учасника Товариства, та змусив останнього звернутись до суду з позовом про визнання повноважень директора припиненими.

Так, з 17 червня 2018 набрав чинності Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 №2275-VIII (далі Закон), відповідно до вимог якого у строк до 17 червня 2019 року Товариство зобов`язане було привести статут у відповідність до положень Закону

Однак, до моменту вирішення справи господарським судом Відповідачем не вжито заходів щодо виконання вищевказаної вимоги Закону, не скликано Загальних зборів учасників з цього питання. Товариство продовжує діяти на підставі Статуту, затвердженого рішенням Загальних зборів засновників товариства від 17.12.2013 року, протокол №1, положення якого не відповідають та суперечать положенням Закону.

Внаслідок численних порушень вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, виявлених на ТОВ «НВФ «Аста Плюс» за результатами позапланової перевірки Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області, Акт від 25.01.2019 року №16, до Товариства було застосовано санкцію у вигляді анулювання ліцензії № від 21.03.2018 року, що унеможливило здійснення Товариством основного виду своєї діяльності та отримання прибутку.

Позивачем надано відомості з реєстру платників ПДВ, в якому розміщено інформацію про анулювання реєстрації як платника податку на додану вартість ТОВ «НВФ «Аста Плюс» 14.01.2020 року, за самостійним рішенням контролюючого органу.

Позивачем надано Витяги з Єдиного реєстру боржників станом на 21.04.2020 року, 04.08.2020 року, згідно яких ТОВ «НВФ «Аста Плюс» має статус боржника у виконавчих провадженнях.

Відповідачем не були скликані та проведені річні загальні збори учасників за 2018 - 2019 роки, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», якою передбачено, що річні загальні збори учасників скликаються протягом шести місяців наступного за звітним року, якщо інше не встановлено законом, та порушенням п. 5.5 Статуту товариства, яким передбачено, що збори учасників товариства скликаються не рідше двох разів на рік.

Доказів скликання та проведення річних загальних зборів учасників Відповідачем суду надано не було. Крім того, суд критично оцінює надані Відповідачем копії повідомлень про проведення позачергових загальних зборів учасників товариства, які призначались на 10.09.2018 року, 13.11.2018 року, 26.03.2019 року, 28.05.2019 року, 12.07.2019 року, 12.09.2019 року, 27.12.2019 року, оскільки доказів надіслання або вручення цих повідомлень Позивачу суду не надано, а також відміток щодо відмови Позивачем стосовно отримання таких повідомлень.

Крім того, про неотримання Позивачем повідомлень про проведення загальних зборів учасників Товариства свідчить і те, що ним неодноразово направлялись письмові вимоги щодо проведення загальних зборів виконавчому органу товариства з питань щодо внесення змін до Статуту товариства; щодо звіту директора про роботу; щодо прийняття рішення за наслідками розгляду річного звіту товариства та вирішення питання про припинення трудових відносин з директором товариства.

З вересня 2018 року Позивач звертався до Відповідача з вимогою надати документи що стосуються господарської діяльності товариства (баланс/фінансову звітність за 2016-2019 роки; рух коштів по рахункам товариства, перелік основних засобів товариства, ін.) але Відповідач відмовляв у наданні документів, посилаючись на втрату та не надавав жодних доказів, які б підтвердили дії останнього щодо відновлення втрачених документів, тим самим порушив права учасника товариства, передбачених ч. 1 ст. 5 Закону. України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Таке заперечення Відповідача стосовно того, що первинні документи втрачені, а ведеться робота по їх відновленню, судом не приймаються до уваги, як не підтверджені належними і допустимими доказами.

Пунктом 44.3 статті 44 Податкового кодексу визначається, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 статті 44, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до пункту 44.5 статті 44 Кодексу у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пункті 44.1 і пункті 44.3 статті 44 Кодексу, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому Кодексом для подання податкової звітності та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків несе обов`язок відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

В матеріалах справи міститься лист ТОВ «НВФ «Аста Плюс» від 17.10.2018 року за вих. №17-10/01, яким було надано відповідь на заяву позивача від 10.09.2018 року, з якої вбачається, що всі необхідні документи, передбачені вимогами чинного законодавства України, терміново будуть надані, при наданні належним чином оформленої заяви про вихід.

Таким чином, дії Відповідача унеможливлюють прийняття загальними зборами будь-якого рішення з питань діяльності Товариства. Вказане підтверджується і Протоколом проведення позачергових загальних зборів учасників товариства, що відбулись 14 липня 2020 року, на яких не було прийнято рішення з жодного питання діяльності Товариства.

В Постанові Касаційного господарський суд у складі Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №910/21493/17, зазначено, зокрема: «Суд виходить з того, що згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.

З огляду на положення наведеної норми Суд звертає увагу на довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором), у зв`язку з чим протиправна поведінка зазначеної особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному чи недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень».

Матеріалами справи підтверджується, що в діях Відповідача маються ознаки протиправної поведінки посадової особи, з огляду на вищевказане тлумачення, надане Постановою КГС ВС від 04.12.2018 року у справі №910/21493/17, що виразилось у неналежному виконанні обов`язків керівника, зневаги до прав учасника Товариства, приписів законодавства та статуту Товариства.

Оскільки Відповідач одночасно є учасником Товариства з часткою у статутному капіталі 50% та його директором, Позивач позбавлений можливості самостійно реалізувати свої корпоративні права, та не має необхідної кількості голосів для проведення загальних зборів учасників товариства та прийняття рішення щодо припинення повноважень директора.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовується, що перебування Відповідача на посаді директора негативно відображається на господарській діяльності Товариства, порушує права Позивача як учасника Товариства на отримання інформації стосовно діяльності Товариства та прийняття участі в його управлінні і діяльності.

Згідно пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства.

Згідно ст.4 ГПК України фізична особа має право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З аналізу ст.ст.13, 15, 16 ЦК України вбачається, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст. 16 ЦК). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином позивачем правомірно обрано такий спосіб захисту як визнання повноважень директора припиненими у зв`язку з тим, що іншого способу захисту законом не врегульовано.

Крім цього, суд вважає за доцільне зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у свої постанові по справі №520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18) від 03 липня 2019 року визначив: "...За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.

За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.

Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65))

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить суд визнати його звільненим з посади директора ТОВ «Укркеш».

Однак, згідно зі статутом ТОВ «Укркеш» вирішення питання про звільнення керівника відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства.

Разом з тим, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 і ТОВ «Укркеш», колегія суддів вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин ОСОБА_1 з ТОВ «Укркеш» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Визначення запропонованим чином способу захисту прав позивача судом не призводить до порушення диспозитивних засад цивільного судочинства, оскільки справа розглядається у межах заявлених ОСОБА_1 вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Крім того, ОСОБА_1 пред`явлено вимогу про зобов`язання виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про нього у графі «ПІБ керівника юридичної особи» та у графі «ПІБ осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» ТОВ «Укркеш».

Суд вважає, що положення вищезазначеної постанови можуть в повні мірі бути застосовані до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.

У частині першій статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі."

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 145 Господарського процесуального кодексу України дія заходів забезпечення позову може припинитися:

- або за ухвалою суду про скасування заходів забезпечення позову (за вмотивованим клопотанням учасника справи або з ініціативи суду);

- або згідно із нормами ч.ч. 7-10 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України у разі настання певних обставин та спливу певних строків.

Відповідно до ч. 1,2,4-6 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала господарського суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог Позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Так, вжиття заходів забезпечення позову ґрунтується на підставах, які і на даний час існують, щодо можливості виникнення обставин, які призведуть до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Частиною 7 статті 145 ГПК України визначено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Таким чином, враховуючи, що за час вирішення даного спору існує ймовірність порушення прав Позивача, потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин не відпала і відповідна ухвала суду про їх застосування залишається чинною, а також враховуючи, що Відповідачем не наведено обґрунтованих пояснень про зміну обставин, які спричинили вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав стосовно скасування ухвали суду про забезпечення позову від 12.05.2020 по справі № 922/1223/20.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати повноваження ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 28.07.2003) на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Аста Плюс" (вул. Клочківська, б. 325А, м. Харків, 61051, ) припиненим з моменту набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 28.07.2003) на користь Фізичної особи ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 102,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "04" вересня 2020 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін