ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2020 р. Справа№ 925/391/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дідиченко М.А.

Калатай Н.Ф.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Крутогуза Ігоря Васильовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020

у справі № 925/391/20 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора"

до Фізичної особи-підприємця Крутогуза Ігоря Васильовича

про стягнення 9 119,83 грн заборгованості за надані послуги

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Крутогуза Ігоря Васильовича про стягнення 9 119,83 грн заборгованості за надані послуги згідно договору від 29.03.2017 № 58.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині оплати вартості наданих послуг з утримання будинку і споруд та прибуткової території, а також вивезення побутових відходів за період з 01.04.2017 по 29.02.2020.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі № 925/391/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача: Фізичної особи-підприємця Крутогуза І.В. на користь КП "Житлово-експлуатаційна контора" 9119,83 грн заборгованості та 2102,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Крутогуз І.В. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі № 925/391/20 та закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства або ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення заборгованості до 4 743,67 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду не відповідають матеріалам справи. Так, апелянт зазначає, що розглянутий Господарським судом Черкаської області спір про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку не підсудний господарському спору з огляду на те, що правовідносини між управителем та співвласником нежитлового приміщення не є господарськими. Відповідач є власником приміщення саме як фізична особа, а не фізична особа-підприємець. Також апелянт звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, а саме постановлення оскаржуваного рішення на підставі невірного з`ясування обставин справи в частині недоведеності доказами розміру заявлених вимог. Так, позов заявлено про стягнення 9119,83 грн, тоді як, наданими докази підтверджується надання послуг лише на суму 4743,67 грн. В частині розподілу судових витрат апелянт зазначає, що у разі якщо суд дійде висновку про часткове задоволення позову, то підлягають розподілу сплачені позивачем та відповідачем суми судового збору з урахуванням пропорційного задоволення позовних вимог. Крім того, апелянт просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1200 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2020, справа № 925/391/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Сітайло Л.Г., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Крутогуза І.В. на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі №925/391/20 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Запропоновано учасникам справи подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Від КП "Житлово-експлуатаційна контора" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить частково скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі №925/391/20 та прийняти нове про стягнення з відповідача 4881,81 грн заборгованості з оплати наданих послуг. В частині стягнення судового збору в сумі 2102,00 грн - рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу позивач зазначає, що ним було помилково визначено більшу суму ціни позову, однак згідно актів звірки взаємних розрахунків загальна вартість наданих послуг становить 4881,81 грн. Також позивач зазначає, що оскільки законодавство України визначає розмір ставки судового збору, який не повинен бути меншим від 1,5 %, тому, на переконання сторони, розподіл судового збору в разі зменшення розміру ціни позову у даній справі є безпідставним. Позивач звертає увагу на те, що відповідач у своїй апеляційній скарзі не заперечує обов`язок щодо сплати житлових послуг з управління та утримання будинку. Крім того, питання невірного визначення позивачем суми заборгованості могло бути вирішено в суді першої інстанції, однак відповідач відзиву на позовну заяву до суду не надав.

У зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Калатай Н.Ф., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 справу № 925/391/20 прийнято до провадження визначеним складом суду.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та на виконання Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирних будинках», Виконавчим комітетом Канівської міської ради прийнято рішення № 104 від 22.03.2017 «Про визначення переможця конкурсу щодо призначення управителів з управління багатоквартирними будинками у місті Каневі», яким визначено переможцем конкурсу КП «Житлово-експлуатаційна контора».

29.03.2017 уповноважена особа виконавчого комітету Канівської міської ради Святелик В.І., що діє на підставі розпорядження голови від 29.03.2017 №113-р та в інтересах співвласників багатоквартирного будинку № 13 по вулиці Шевченка та за рахунок співвласників будинку - з однієї сторони та Канівське комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора» в особі директора КП «ЖЕК» Шацьких А.І., що діє на підставі Статуту - з іншої сторони уклали договір №58 про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - договір).

В п. 1.2 договору визначено, що управитель надає послуги відповідно до калькуляції послуг з управління будинку, в якій зазначено перелік послуг, структура та вартість робіт, копії яких додаються до цього договору (додаток 3, 4, 5).

Згідно п. 2.1. договору розмір щомісячної плати за надані послуги на дату укладення цього договору зазначено в розрахунку вартості послуг з управління будинків та викладені в додатках 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 та є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.3 договору розмір оплати за надані послуги протягом дії договору може змінюватись в залежності від прийняття нових законодавчих і нормативних документів, які впливають на вартість технічного обслуговування, зміни економічної ситуації і пов`язаних з нею індексації цін, мінімальної чи середньої заробітної плати, ставок відрахувань в державні фонди, а також змін вартості комунальних виробів, матеріалів, обсягу та складу робіт.

Внесення змін в договір щодо вартості наданих послуг оформлюється шляхом укладення додаткової угоди.

В додатку № 4 до договору «Калькуляція послуг з управління» визначено вартість послуг, яка обраховується виходячи із тарифу за один кв.м. Так, послуга з прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі становить 0,010 (п. 4); технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем - 1,481 (п. 7); поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення тощо - 1,829 (п. 12).

В зв`язку із прийняттям виконавчим комітетом Канівської міської ради рішення від 19.07.2017 року №210 «Про зменшення розміру оплати за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що надає КП «ЖЕК» для власників (орендарів) нежитлових приміщень», 01.08.2017 року була укладена додаткова угода №1 до договору №58 від 29.03.2017 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд.

Згідно п.1. додаткової угоди №1 від 01.08.2017 року до договору №58 від 29.03.2017 року, Додатки № 6, 7, 10 до нього викладено в новій редакції - без урахування площі добудованих приміщень, через які не проходять внутрішньобудинкові мережі.

Між сторонами складено та підписано акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з квітня 2017 по лютий 2020.

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №204410037 Крутогуз І.В. володіє частиною в розмірі 17/400 нежитлового вбудованого приміщення магазину «ГАСТРОНОМ», розміщеного на першому поверсі п`ятиповерхового будинку по вулиці Шевченка, 13 в м. Канів, загальною площею 49,1 кв.м.

В матеріалах справи також містяться Акти звірки взаємних розрахунків з Фізичною особою-підприємцем Крутогузом І.В. за 2017 рік, за 2018 рік, за період з 01.01.2019 по 29.02.2020 рік, які зі сторони відповідача не підписані.

Як стверджує позивач, щомісячно з січня 2019 по лютий 2020 відповідачу виставлялися рахунки на оплату наданих послуг, однак вони не були оплачені останнім.

Оскільки відповідач не здійснює оплату наданих згідно договору № 58 від 29.03.2017 послуг з утримання будинку та споруд, КП "Житлово-експлуатаційна контора" звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця Крутогуза І.В. про стягнення 9119,83 грн заборгованості за надані послуги за період з 01.04.2017 по 29.02.2020.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 204, 530, 612, 901, 902, 903 ЦК України, ст. ст. 173, 174 ГК України та встановлення обставин порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати вартості наданих послуг, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів не погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 203/2501/15-ц.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на важливість визначення юрисдикції, яка підтверджується як закріпленням у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимянная проти Росії" (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту» (аналогічне застосування прецедентної практики ЄСПЛ викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 913/274/19).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що предметом позову у даній справі є вимога КП "Житлово-експлуатаційна контора" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Крутогуза І.В. 9 119,83 грн заборгованості за надані послуги з управління багатоповерховим будинком, розташованим за адресою: м. Канів, вул. Шевченка, 13.

Як вже зазначалось у даній постанові, власником нежитлового вбудованого приміщення магазину «ГАСТРОНОМ», розміщеного на першому поверсі п`ятиповерхового будинку по вулиці Шевченка, 13 в м. Канів, загальною площею 49,1 кв.м., згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є Крутогуз І.В.

Частиною 4 статті 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

За змістом ст. 7 названого Закону співвласники зобов`язані: 1) забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; 2) забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку.

Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Таким чином, Крутогуз І.В. як співвласник нерухомого майна в багатоквартирному будинку зобов`язаний утримувати його в належному стані та, відповідно, є споживачем послуг в розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

При цьому, як свідчать матеріали справи, договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком укладений в порядку ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між позивачем та від імені співвласників багатоквартирного будинку уповноваженою особою органу місцевого самоврядування. Тобто правочину з надання вказаних послуг з Крутогузом І.В., як фізичною особою-підприємцем, не укладалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів з огляду на пряму вказівку закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо він не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється ст. 20 ГПК України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

За приписами ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (п. 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. ст. 2, 3 ГК України, відповідно до яких під господарською діяльністю розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Беручи до уваги те, що вимоги позову про стягнення заборгованості з утримання багатоповерхового будинку, не пов`язана із здійсненням господарської діяльності, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів щодо існування будь-яких господарських договірних правовідносин між сторонами у даній справі, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд помилково здійснив розгляд даного спору за правилами Господарського процесуального кодексу України, оскільки він пов`язаний з наданням житлово-комунальних послуг власнику нежитлового приміщення - Крутогузу І.В. та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Водночас наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини з її участю є господарськими. Так, неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів

Для встановлення факту користування відповідачем нежитловим приміщенням з метою здійснення господарської діяльності, суд першої інстанції мав встановити використання відповідачем приміщення саме з метою реалізації господарської компетенції, здійснення прав та обов`язків у сфері суспільного виробництва. Однак, в матеріалах справи відсутні жодні докази якими б засвідчувався факт здійснення відповідачем господарської діяльності у вказаному приміщенні, а відтак спірні правовідносини між сторонами не мають ознак господарських.

Окрім того, як вже зазначалось у даній постанові, матеріали справи не містять, а позивачем не надано, доказів існування договірних правовідносин з приводу надання ним послуг з утримання багатоквартирного будинку відповідачеві як суб`єкту підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 226, 231 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Беручи до уваги вищенаведені висновки щодо застосування норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі № 925/391/20 - скасувати із закриттям провадження у справі.

В порядку ч. 2 ст. 231 ГПК України роз`яснити позивачу про можливість пред`явлення ним позову до суду цивільної юрисдикції.

Щодо судових витрат зі сплати судового збору суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Клопотань не надходило.

Щодо судових витрат на правничу допомогу, що понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 131-2 Конституції України унормовано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України визначає поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. Ціна в договорі про надання правової допомоги є істотною умовою, встановлюється за домовленістю сторін шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, матеріалами справи підтверджується, що 04.06.2020 між Адвокатським об`єднанням «Гончар і Давигора» (виконавець за договором) та відповідачем (замовник за договором) укладено договір про надання професійної правничої допомоги (далі - договір), згідно якого виконавець на підставі звернення замовника надає правову допомогу у вигляді консультації, вивчення матеріалів справи, оформлення та подання апеляційної скарги, а за необхідності - здійснення представництва інтересів замовника в суді апеляційної інстанції у справі № 925/391/20.

В п. 4.1 договору визначено, що оплата правової допомоги виконавця щодо вивчення матеріалів справи, оформлення та подання апеляційної скарги становить 1200 грн, що можуть бути внесені готівкою або перераховані безготівково.

Таким чином, умовами договору, визначеними на підставі вільного волевиявлення сторін згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України, встановлено фіксований розмір гонорару адвоката, що узгоджується зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно долученої до матеріалів апеляційної скарги квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 12.06.2020 адвокатом прийнято від Фізичної особи-підприємця Крутогуза І.В. згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 04.06.2020 кошти в сумі 1200 грн.

Статтею 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, а також на підставі наданої оцінки усім наявним в матеріалах справи документам, колегія суддів, з огляду на відсутність будь-яких обґрунтувань неспівмірності понесених відповідачем судових витрат, пов`язаних із правничою допомогою, дійшла висновку про відшкодування апелянту вказаних витрат в сумі 1200 грн.

Керуючись ст. ст. 129, п. 1 ч. 1 ст. 231, 269, п. 4 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Крутогуза Ігоря Васильовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі №925/391/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 20.05.2020 у справі №925/391/20 скасувати.

3. Провадження у справі №925/391/20 закрити.

4. Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора» (адреса: м. Канів, вул. Шевченка, 69/1; ідентифікаційний код 32033409) на користь Фізичної особи-підприємця Крутогуза Ігоря Васильовича (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп. судового збору та 1200 (одну тисячу двісті) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду Черкаської області видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

6. Справу №925/391/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді М.А. Дідиченко

Н.Ф. Калатай