ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"09" вересня 2020 р. м. ХарківСправа № 922/3853/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання - Казмерчук Т.М.

за участю представників учасників справи:

прокурора (позивача): Зливка К.О., посвідчення № 047938 від 13.09.2017 р.

першого відповідача: Скидан М.А., самопредставництво

другого відповідача: Романенко Т.М., самопредставництво

третього відповідача: Рижков І.П., адвокат, ордер серія ПТ № 192001 від 06.08.20 р.

четвертого відповідача: Петренко О.В., адвокат, ордер серія АХ № 1023072 від 01.09.20 р.

п`ятого відповідача: Петренко О.В., адвокат, ордер серія АХ № 1023816 від 07.09.20р.

в межах підготовчого провадження, розглянувши заяву фізичної особи-підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни (вх. № 31210 від 23 грудня 2019 року) про залишення позову без розгляду, клопотання фізичної особи-підприємця Якутенка Андрія Олексійовича (вх. № 20551 від 07 вересня 2020 року) та клопотання фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни (вх. № 20556 від 07 вересня 2020 року) про закриття провадження у справі, у справі

за позовом Керівника місцевої прокуратури № 1 Харківської області, м. Харків,

до відповідачів:

1. Харківської міської ради, м. Харків,

2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

3. Фізичної особи-підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни, м. Харків,

4. Фізичної особи-підприємця Якутенко Андрія Олексійовича, м. Харків,

5. Фізичної особи - підприємця Якутенко Юлії Олександрівни, м. Харків,

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, витребування та скасування запису,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/3853/19.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа № 922/3853/19 за позовом Керівника місцевої прокуратури № 1 Харківської області до відповідачів, Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи-підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни, фізичної особи-підприємця Якутенко Андрія Олексійовича, фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни про визнання незаконним та скасування рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 06 липня 2016 року № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині, а саме п. 66 додатку до рішення; визнання недійсним договору № 5374-В-С від 02 вересня 2016 року купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А, укладеним між управлінням комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Панфіловою Наталією Леонтіївною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А., і зареєстрований в реєстрі № 1510; витребування у фізичної особи-підприємця Якутенка Андрія Олексійовича на користь територіальної громади міста Харкова 1/2 частки нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А ; витребування у фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни на користь територіальної громади міста Харкова 1/2 частки нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А ; скасувати запис № 26760913 від 22 червня 2018 року про проведену державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А.

23 грудня 2019 року третім відповідачем скеровано до матеріалів справи заяву про залишення позову без розгляду (вх. № 31210) мотивовану необґрунтованістю та недоведеністю підстав представництва інтересів держави в суді прокурором у справі № 922/3853/19, тобто на думку останнього позовна заява подана особою, яка не має процесуальної дієздатності. Дана заява долучена судом до матеріалів справи 23 грудня 2019 року, шляхом постановлення протокольної ухвали суду на підставі статей 42, 232 ГПК України.

07 вересня 2020 року від фізичної особи-підприємця Якутенка Андрія Олексійовича та від фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни надійшли клопотання за вх. № 20551 та за вх. № 20556, відповідно, та які є тотожними за своїм змістом, про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Заяви мотивовані тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах, оскільки спірне нерухоме майно придбано фізичними особами (а не як підприємцями), господарська діяльність в приміщені не здійснюється. Дані заяви долучено судом протокольною ухвалою від 09 вересня 2020 року.

У судовому засідання 09 вересня 2020 року представник третього відповідача підтримав заяву про залишення позову без розгляду, із корегуванням підстав та підпункту ст. 226 кодексу. Представник четвертого та п`ятого відповідачів підтримав заяви про закриття провадження у справі.

Суд, дослідивши подану заяву та клопотання відповідачів, з урахуванням усних пояснень представників учасників справи, зазначає, що кожна заява буде оцінуватись окремо із наданням правового обґрунтування на доводи учасників справи.

По-перше, щодо заяви Панфілової Н.Л. про залишення позову без розгляду (вх. № 31210 від 23 грудня 2019 року), суд зазначає наступне.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Відтак, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, і лише встановивши наявність такого - суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або про відмову у захисті.

Прокурор по даній справі звернувся до суду в інтересах держави та не визначив у позовній заяві орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме - Харківську міську раду, яка є розпорядником спірних нежитлових приміщень, оскільки остання не може бути одночасно і позивачем, і відповідачем.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Згідно з частиною першою статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього кодексу.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частини 2 та 3 статті 4 цього кодексу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.(абзаци 1-3 частини 4 статті цього Закону).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 1 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

В матеріалах справи відсутні докази скерування прокуратурою до органу, який уповноважений розпоряджатись майном у спірних правовідносинах (Харківської міської ради) повідомлення, в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" загальна компетенція сільських, селищних, міських рад полягає, зокрема, у тому, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 наведеного Закону).

Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" установлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради приймаються рішення щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Повноваження щодо управління комунальною власністю врегульовані статтею 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження:

- управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад;

- підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; організація виконання цих програм; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо визначення сфер господарської діяльності та переліку об`єктів, які можуть надаватися у концесію, подання раді письмових звітів про хід та результати відчуження комунального майна.

У статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (право комунальної власності) зазначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина перша).

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (частина друга).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п`ята).

У частині 6 наведеної статті вказано, що доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

У частині 7 указаної статті передбачено, що майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма).

Згідно із частиною 9 цієї статті сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право:

1) вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об`єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад;

2) на переважне придбання в комунальну власність приміщень, споруд, інших об`єктів, розташованих на відповідній території, якщо вони можуть бути використані для забезпечення комунально-побутових та соціально-культурних потреб територіальних громад;

3) мати об`єкти комунальної власності за межами відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Тобто власність держави і комунальна власність є різними формами власності та у випадку звернення прокурора за захистом права саме комунальної власності він мав би обґрунтувати, у чому вбачається порушення інтересів держави щодо розпорядження органом місцевого самоврядування комунальною власністю.

Звертаючись до суду із позовом прокурор, обґрунтовуючи підстави для подання позову, зазначив, що недотримання вимог чинного законодавства під час проведення процедури приватизації нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А через безпідставний продаж комунального майна на неконкурентних засадах, унеможливило раціональне та ефективне використання комунального майна громади та недотримання коштів місцевим бюджетом.

З урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси територіальної громади міста Харкова, однак у даній справі вона є відповідачем (тобто особою, до якої скерований даний позов) і, на думку прокурора, дії останньої негативно вплинули на раціональне та ефективне використання майна територіальної громади, що в свою чергу створює загрозу порушення матеріальних інтересів держави, а також безпосередньо порушує права та інтереси мешканців територіальної громади міста Харкова, утвердження i забезпечення яких є головним обов`язком держави, відповідно до статті 3 Конституції України, прокурор самостійно подав позов до господарського суду Харківської області.

Суд зазначає, що у даній справі прокурор, з огляду на статтю 53 Господарського процесуального кодексу України, є самостійним позивачем, оскільки Харківська міська рада виступає в якості одного співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передання майна. І саме цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, навів підставу для представництва інтересів держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 та постановах Верховного Суду (від 05 лютого 2020 року справа № 495/9134/16-ц, від 24 лютого 2020 року у справі № 495/10979/17).

З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Харківську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування її рішення, суд рахує наявність у прокурора підстав для здійснення законних інтересів держави за вимогами, які заявлені у позові, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні заяви третього відповідача про залишення позову без розгляду .

По-друге, щодо клопотань фізичної особи-підприємця Якутенко А.О. та фізичної особи-підприємця Якутенко Ю.О., суд зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з положеннями частини 2 цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Приписами статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що предметом даного позову є визнання незаконним та скасування рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 06 липня 2016 року № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині, а саме п. 66 додатку до рішення; визнання недійсним договору № 5374-В-С від 02 вересня 2016 року купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А, укладеного між управлінням комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Панфіловою Наталією Леонтіївною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А., і зареєстрований в реєстрі № 1510; витребування у фізичної особи-підприємця Якутенка Андрія Олексійовича на користь територіальної громади міста Харкова 1/2 частки нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А ; витребування у фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни на користь територіальної громади міста Харкова 1/2 частки нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А ; скасування запису № 26760913 від 22 червня 2018 року про проведену державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А.

При цьому, у позовній заяві прокурор (позивач) вказує на те, що власниками спірного нерухомого майна є фізична особа-підприємець Якутенко А.О. та фізична особа-підприємець Якутенко Ю.О.

На противагу цьому, четвертий і п`ятий відповідачі наполягають на тому, що договір купівлі продажу від 22 червня 2018 року між ними та громадянкою Панфіловою Н.Л. було укладено в якості громадян України, тобто в умовах договору вказано, що спірне нерухоме майно передається у власність саме громадян України, а не фізичним особам-підприємцям.

Суд звертає увагу, що підставами, на яких формує прокурор позовні вимоги, є, зокрема, недотримання органами місцевого самоврядування механізму відчуження нежитлових приміщень підвалу ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІІа, ХХІІІа загальною площею 51,9 кв. м. в житловому будинку літ. "А-9" за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 60-А. Нормативне обґрунтування позову базується, в тому числі, на нормах Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закону України "Про приватизацію державного майна".

За змістом пункту 2 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті) та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому ГПК України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.

Положення названих статей законодавства не містять будь-яких норм щодо поділу суб`єктного складу сторін правовідносин у сфері приватизації на фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Тобто, всі спори, що виникають з питань приватизації майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду) підлягають розгляду саме в порядку господарського судочинства незалежно від того, хто виступає стороною у спорі - юридичні чи фізичні особи.

Вказуючи, що позовна заява не підлягає розгляду господарським судом, оскільки четвертий та п`ятий відповідачі уклали договори щодо спірного нерухомого майна як фізичні особи, останні залишили поза увагою те, що за статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями ГПК України (наприклад, пункти 5, 10, 14 статті 20 ГПК України).

Судом також береться до уваги правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 182/18/17, в якій зазначено, що спори щодо приватизації державного (або комунального) майна виникають у зв`язку з його відчуженням, зміною чи припиненням правомочностей держави на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності. За загальним правилом спори щодо приватизації державного майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних так і фізичних осіб.

Таким чином, зазначена справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а статус фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності під час укладення договору купівлі-продажу, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не може бути підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Додатково суд зазначає, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Як вже було зазначено вище, спір у даній справі виник в межах правовідносин з повернення нерухомого майна, яке, на думку прокурора, вибуло із власності територіальної громади через недотримання вимог чинного законодавства під час проведення процедури приватизації.

А отже, зміст спірних правовідносин додатково свідчить про те, що цей спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства

Враховуючи, що процесуальне та матеріальне законодавство визначають, що спори щодо приватизації держаного (комунального) майна розглядаються за правилами господарського судочинства, незалежно від суб`єктного складу учасників справи, беручи до уваги, що норми Господарського процесуального кодексу України надають право на звернення позивача з позовом як до фізичної особи-підприємця, так і до фізичної особи, суд дійшов висновку, що вирішення даного спору підлягає в порядку господарського судочинства, у зв`язку з чим підстав для задоволення клопотань (вх. № № 20551, 20556) про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

При цьому, необхідно вказати, що прокурор, формулюючи суб`єктний склад учасників справи, вказав в якості четвертого та п`ятого відповідачів саме фізичних осіб-підприємців - Якутенко А.О. та Якутенко Ю.О., а стан фізичної особи, під час укладення договору купівлі-продажу, не впливає на правову природу та суть даного спору.

Керуючись частинами 42, 182, 226, 231, 232-236 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни (вх. № 31210 від 23 грудня 2019 року) про залишення позову без розгляду.

Відмовити у задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця Якутенка Андрія Олексійовича (вх. № 20551 від 07 вересня 2020 року) про закриття провадження у справі.

Відмовити у задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни (вх. № 20556 від 07 вересня 2020 року) про закриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддею та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Повний текст ухвали складено та підписано 10 вересня 2020 року

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3853/19