ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.09.2020 Справа № 905/1252/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Спекторенко М.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ, Донецька область

до відповідача: Дочірнього підприємства Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м.Покровськ, Донецька область

про стягнення 51395,49грн.

за участю представників:

від позивача: Бєлов Д.М., довіреність б/н від 10.04.2020 (в режимі відеоконференцзв`язку)

від відповідача: Захаров О.С., ордер серія ДН №047144 від 11.08.2020

Суть справи:

Позивач, Служба автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ, Донецька область, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Дочірнього підприємства Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м.Покровськ, Донецька область про стягнення заборгованості у розмірі 51395,49грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди №3-23 від 02.03.2009 в частині сплати орендної плати за період з 01.02.2013 по 31.12.2015.

Ухвалою суду від 16.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання призначено на 11.08.2020.

30.07.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

10.08.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 11.08.2020 розгляд справи відкладено на 08.09.2020.

У судове засідання 08.09.2020 з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Присутній у судовому засідання 08.09.2020 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд

ВСТАНОВИВ:

02.03.2009 між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (орендодавець, позивач) та ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (орендар, відповідач) укладений договір оренди №3-23 (далі за текстом рішення договір), за умовами п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування майно, визначене у цьому договорі, а також сплачувати орендодавцеві плату за користування названим майном.

Згідно з п.1.2. договору, повний перелік майна, що передається за цим договором (надалі іменується майном), та визначення його ознак (найменування, тип, номери) містяться в додатку до цього договору. Балансова вартість майна становить 129504,87грн. без ПДВ.

Відповідно до п.1.3. договору строк оренди встановлюється на 1 рік з 01.04.2009. Строк оренди може бути зменшений за узгодженням сторін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.1.4. договору).

За умовами п.1.8. договору, майно вважається переданим в оренду й повернутим з оренди з моменту оформлення відповідного акту прийому-передачі.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що орендна плата становить 10 відсотків від балансової вартості майна і складає 1079,21грн. на місяць (без ПДВ). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством.

Підставою для оплати орендодавцеві послуг з оренди є акт про надання послуг, що підписується сторонами не пізніше 5 робочих днів по закінченні звітного місяця (п.2.2. договору).

Згідно з п.2.3. договору, оплата послуг з оренди провадиться орендарем протягом 10 банківських днів після підписання акту про надання послуг.

Остаточний розрахунок і оплата послуг з договору провадиться не пізніше 3-х банківських днів після розірвання (припинення) дії договору пропорційно фактично використаним дням у відповідному місяці (2.4. договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції (п.2.5. договору).

Відповідно до п.3.4.4. договору, орендар зобов`язаний вчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Зміна умов договору, його розірвання в односторонньому порядку й припинення можливі за згодою сторін або в судовому порядку (п.6.1. договору).

01.04.2009 сторонами підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду майно, визначене в «Переліку основних засобів, переданих в оренду», який є додатком до договору оренди.

28.05.2014 сторонами договору підписано додаткову угоду, якою внесено зміни у:

- п.1.1. розділу „Предмет договору та визначено, що ринкова вартість автомобіля визначена згідно зі звітом №05/14 про незалежну оцінку станом на 26.05.2014 і становить 94849,00грн. без ПДВ;

- п.2.1. розділу «Розрахунки за договором» та визначено, що орендна плата становить 10 відсотків від ринкової вартості майна і складає 790,41грн. на місяць (без ПДВ). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством.

30.11.2014 сторонами договору підписано додаткову угоду, якою сторони дійшли згоди доповнити розділ 8 «Інші умови» п.8.5. наступного змісту: «Скасувати на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування майном».

Підписаною сторонами 01.01.2018 додатковою угодою сторони дійшли згоди, зокрема, скасувати п.8.5. розділу 8 «Інші умови» та встановити, що правовідносини з виконання розділу 2 «Розрахунки за договором» і розрахунки з оплати орендної плати за користування майном, що є предметом договору оренди, поновлюються з 01 січня 2018 року.

Додатковою угодою від 30.03.2018 сторони договору узгодили, що нарахування орендної плати автомобіля ГАЗ 2705-438 здійснюється з 01.01.2018 та визначили, що ця додаткова угода вступає в силу з 01.01.2018 та є невід`ємною частиною договору.

Договір з додатковими угодами до нього підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Доказів розірвання договору чи визнання його недійсним в цілому та/або його окремих положень суду не надано, тому він є обов`язковим для виконання сторонами.

За твердженнями позивача у відповідності до умов договору за період з 01.02.2013 по 31.12.2015 відповідачу була нарахована орендна плата за користування майном на загальну суму 51395,49грн. Проте відповідач визначеного договором обов`язку зі сплати орендних платежів не виконав.

В підтвердження нарахування орендної плати за користування майном у вказаній сумі, суду надані акти надання послуг з оренди основних засобів, які підписані представниками обох сторін та скріплені печатками юридичних осіб, а саме: за січень 2014 року на суму 1619,57грн., за лютий 2014 року на суму 1629,29грн., за березень 2014 року на суму 1665,17грн., за квітень 2014 року на суму 1720,10грн., за травень 2014 року на суму 1785,50грн.; бухгалтерська довідка від 03.04.2020 «Щодо прострочення дебіторської заборгованості» за підписом головного бухгалтера та карточка рахунку: 37.7.1 : Контрагенти: Донецький облавтодор ДП: договори та додатки: дог./дод. 3023 (02.03.09) за 01.02.2013-31.12.2017.

Щодо інших актів надання послуг з оренди основних засобів, позивач зазначив про неможливість їх надання у зв`язку із втратою значної частини документації внаслідок бойових дій на території м.Донецька та захопленням адміністративної будівлі позивача, що розташована за адресою: м.Донецьк, пр.Комсомольський, 6А.

Позивач зазначив, що 27.07.2017 листом за вих. №01-24/710 відповідач просив скасувати орендну плату вагового комплексу у зв`язку із викраденням вказаного майна невстановленими особами в період з 01.09.2014 по 03.11.2014 та повідомив про звернення до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Про подальшу долю викраденого майна та проведення заходів з його розшуку позивачу не відомо. Відтак, позивач вважає, що вказані обставини не звільняють відповідача від відповідальності за збереження цього майна та відповідно сплати орендних платежів за його користування, а тому наявні усі підстави для нарахування та стягнення орендної плати за користування майном у період з 01.02.2013 по 31.12.2015 у сумі 51395,49грн.

Таким чином, у зв`язку з порушенням виконання відповідачем своїх зобов`язань з орендної плати за договором оренди №3-23 від 02.03.2009 та наявністю непогашеної заборгованості за вказаним договором по орендним платежам за період з 01.02.2013 по 31.12.2015, позивач звернувся з позовом у цій справі про стягнення з відповідача заборгованості по орендним платежам за вказаний період в розмірі 51395,49грн.

У відзиві на позов відповідач просив відмовити у його задоволенні, вважаючи позов необґрунтованим. Зокрема, відповідач наголосив, що вимоги про сплату орендних платежів за користування предметом оренди за період з 14.04.2014 є безпідставними, оскільки згідно Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» орендна плата за користування державним та комунальним майном, що розташовані у населених пунктах, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, скасована, про що також сторони домовилися уклавши 30.11.2014 додаткову угоду до договору оренди №3-23 від 02.03.2009.

При цьому, заперечуючи проти позову, у відзиві на позов, відповідач посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності просив застосувати відповідні правові наслідки до заявлених позовних вимог та відмовити в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

За змістом статті 759 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення ЦК України), якій кореспондують положення статті 283 Господарського кодексу України (далі за текстом рішення ГК України), за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з вимогами частин 1, 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (статті 525, 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 цього Кодексу договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, в силу положень ЦК України договірні зобов`язання є обов`язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором або законом.

За приписами статтей 3, 629 ЦК України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов`язковість виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до положень ст.ст.610, 611 зазначеного Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що сторони перебували у договірних відносинах на підставі укладеного між ними договору оренди №3-23 від 02.03.2009 та згідно його умов були зобов`язані виконувати умови цього договору (зобов`язання за договором).

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення орендної плати за користування майно, що передане у користування відповідачеві на підставі вказаного договору оренди.

Як свідчать матеріали справи та відповідачем не оспорюється, за актом прийому-передачі від 01.04.2009, орендодавець передав, а орендар прийняв визначене майно згідно «Переліку основних засобів, переданих в оренду».

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов`язання з надання відповідачеві в оренду майна відповідно до умов договору оренди.

Матеріали справи також містять акти надання послуг з оренди основних засобів, підписані позивачем та відповідачем без заперечень, скріплені печатками обох підприємств, за січень 2014 року на суму 1619,57грн., за лютий 2014 року на суму 1629,29грн., за березень 2014 року на суму 1665,17грн., за квітень 2014 року на суму 1720,10грн., за травень 2014 року на суму 1785,50грн.

Інші акти надання послуг з оренди за цим договором позивачем не надано з посиланням на відсутність цих документів у зв`язку з втратою значної частини документації через проведення активної фази АТО на території міста Донецьк, та в результаті захоплення активів і адміністративної будівлі Служби автомобільних доріг у Донецькій області, що розташована за адресою: м.Донецьк, пр.-т Комсомольський, 6 А.

Отже, в матеріалах справи відсутні акти надання послуг з оренди по зобов`язанням за період з 01.02.2013 по 31.12.2013 та з 01.06.2014 по 31.12.2015, проте відповідач не заперечує факту їх наявності у цей період, тому підстави вважати невиконаними договірні зобов`язання з боку позивача за цей період відсутні.

За змістом умов договору №3-23 від 02.03.2009, сторонами визначено порядок і строк виконання зобов`язань, а саме: підставою для оплати орендодавцеві послуг з оренди визначено саме акт про надання послуг, що підписується сторонами не пізніше 5 робочих днів по закінченні звітного місяця (п. 2.2. Договору), оплата послуг з оренди провадиться орендарем протягом 10 банківських днів після підписання акту про надання послуг (п. 2.3. Договору).

Приймаючи до уваги вказані положення укладеного між сторонами договору строк виконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати орендних платежів за період користування майном з 01.02.2013 по 31.12.2015 є таким, що настав.

Пунктом 3.4.4. договору, визначений обов`язок орендаря вчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату. Проте, доказів сплати орендних платежів, або доказів повернення майна з оренди відповідачем суду не надано.

Відповідно до матеріалів справи, в тому числі відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечує факту не оплати ним орендної плати за період з 01.02.2013 по 31.12.2015 (включно), однак заперечує проти позовних вимог щодо стягнення несплачених сум орендної плати, посилаючись на відсутність у позивача підстав для нарахування орендної плати за користування майном у період починаючи з 14.04.2014, оскільки такі нарахування проведені в супереч умов додаткової угоди від 30.11.2014 до договору оренди №3-23 від 30.11.2014 та норм Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Згідно статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та Указу Президента України від 13 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» початком періоду антитерористичної операції є 14.04.2014 року.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» Антитерористичним центром при Службі Безпеки України видано наказ від 07.10.2014р. №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», згідно з яким визначено районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07.04.2014р.

За приписами статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» було скасовано на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Також, умовами п.8.5 договору в редакції додаткової угоди від 30.11.2014, сторони дійшли взаємної згоди скасувати на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування майном.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

При цьому судом враховано, що вказані положення п.8.5. було виключено з умов договору на підставі укладеної сторонами додаткової угоди від 01.01.2018, якою також визначено, що правовідносини з виконання розділу 2 «Розрахунки за договором» і розрахунки з оплати орендної плати за користування майном, що є предметом договору оренди, поновлюються з 01 січня 2018 року.

Отже, враховуючи приписи статті 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", Указу Президента України від 13 квітня 2014 року №405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", наявну в матеріалах справи додаткову угода від 30.11.2014 до договору оренди, суд приходить до висновку про припинення нарахування орендної плати за договором з 14.04.2014р.

З огляду на викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості з орендної плати, період і порядок її нарахування, вбачається правомірним нарахування позивачем заборгованості з орендної плати за період 01.02.2013 - 13.04.2014 та відповідно безпідставність здійснення нарахуванням позивачем орендної плати за період 14.04.2014 - 31.12.2015.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача орендної плати за період 01.02.2013 - 13.04.2014 є обґрунтованими, а вимоги про стягнення орендної плати за період 14.04.2014 - 31.12.2015 необґрунтованими та неправомірними.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо не надання відповідачем в якості доказу наявності підстав для не сплати орендних платежів висновку Торгово-промислової палати про настання форс-мажорних обставин в порушення розділу 7 договору та статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7.1 розділу 7 договору сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим договором, якщо воно з`явилося слідством непереборної чинності, а саме стихійного лиха (злива, град, гроза, землетрус), страйку, війни, актів органів державної влади і якщо ці обставини безпосередньо вплинули на виконання договору. При цьому строк виконання зобов`язань за договором відсувається відповідно до часу протягом якого діяли ці обставини. Перелік форс-мажорних обставин, які зазначені в дійсному пункті, є вичерпними і останні повинні підтверджуватися висновком Торгово-промислової палати.

Згідно статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Отже, наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про настання певних форс-мажорних обставин є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за договором.

При цьому, предметом даного позову є стягнення заборгованості з орендних платежів.

Таким чином, предмет позову за своєю правовою природою не є мірою відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, тому вищенаведені норми до даного предмету позову не застосовуються.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

У відповіді на відзив позивач зазначив про наявність обставин, що свідчать про переривання строків позовної давності, пославшись на лист відповідача, який на його думку підтверджує такі обставини.

Водночас, у відповіді на відзив позивач просить суд поновити строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог, як такий, що був пропущений з поважних причин.

Свої доводи позивач обґрунтовує тим, що у зв`язку з переміщенням на підконтрольну Україні територію, значна частина господарської документації була втрачена, що негативно вплинуло, зокрема, на можливість відстеження розрахунків з контрагентами підприємства позивача. Позивач стверджує, що факт наявності дебіторської заборгованості за договором оренди №3-23 від 02.03.2009 було встановлено за даними бухгалтерського обліку позивача лише при переміщенні у травні 2017 року до м.Краматорськ.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про неправомірність вимог позивача про стягнення орендної плати за період з 14.04.2014 по 31.12.2015, питання щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності розглядається судом стосовно тієї частини заявлених позивачем вимог, які визнано обґрунтованими, тобто до вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2013 по 13.04.2014.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Договірні умови щодо збільшення строку позовної давності в договорі оренди відсутні.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, за змістом частини 1 вказаної статті позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Частина 5 статті 261 ЦК України передбачає, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 253-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Сторони у п.2.3. договору встановили строки виконання відповідачем зобов`язань з оплати орендної плати протягом 10 банківських днів після підписання акту про надання послуг. В свою чергу за умовами п.2.2. договору, сторонами визначено, що акт про надання послуг підписується сторонами не пізніше 5 робочих днів по закінченні звітного місяця.

Представники сторін не надали суду доказів того, що вказані акти між сторонами не підписувались.

Отже, системний аналіз вказаних умов договору та наявних в матеріалах справи доказів, у їх взаємозв`язку, свідчить, про те, що зобов`язання боржника щодо оплати орендних платежів повинні виконуватися у вигляді окремих самостійних платежів щомісяця, а тому в разі неналежного виконання цих зобов`язань позовна давність за вимогами позивача до відповідача про оплати відповідних коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного щомісячного платежу.

Таким чином, граничний строк виконання зобов`язань по оплаті орендних платежів за звітній місяць є наступний місяць.

З огляду на викладене встановлений законом трирічний строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого права за період з 01.02.2013 по 13.04.2014 сплинув.

Натомість позивач звернувся до суду з позовом 02.07.2020 (про, що свідчить відмітка на накладній кур`єрської служби доставки «Нова пошта»), пропустивши встановлений для цього законом трирічний строк.

Підстави переривання перебігу строку позовної давності визначені у статті 264 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу, або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання позовної давності, до нового строку не зараховується (абзац 2 частини 3 статті 264 ЦК України).

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.

При цьому за змістом частин 1, 3 статті 264 ЦК України переривання перебігу строку позовної давності можливе лише у разі початку перебігу цього строку та виключно в його межах, а не до його початку чи після спливу позовної давності, оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №914/2026/17, від 30.01.2019 у справі 905/2324/17.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18.

В якості обставин, що свідчать про переривання строків позовної давності, позивач вказує, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним боргу за договором оренди, а саме, у своїй відповіді на лист Служби автомобільних доріг №01.3-1496 від 23.06.2017 відповідач підтвердив наявність договірних відносин, та не спростовував заборгованість за договором.

Суд зауважує, що лист відповідача №01-24/710 від 27.07.2017, про який зазначає позивач, не може бути визнаний тим доказом, який підтверджує вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним боргу за спірний період, оскільки він засвідчує лише факт підтвердження відповідачем наявності господарської операції з укладання договору оренди та передачі майна за вказаним договором, однак у розумінні статті 264 ЦК України не є дією, яка свідчить про визнання відповідачем наявності свого боргу за вказаний період та у визначеному розмірі.

Щодо клопотання позивача, викладеного у відповіді на відзив, поновити строк позовної давності, посилаючись на те, що строк позовної давності був пропущений за наявності поважних причин, суд зазначає наступне:

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача, з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів, однак, суд не обмежений у захисті цивільного права за відсутності такого клопотання, що підтверджується системним аналізом частинами другою - п`ятою статті 267 ЦК України.

Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і не може бути переоцінене.

При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Водночас суд має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Порівняльний аналіз термінів "довідався та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі №911/3680/17).

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтей 74, 77 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що договір оренди був укладений між позивач та відповідачем 02.03.2009р. позивач не був позбавлений права та можливості періодичного проведення будь-яких перевірок або здійснення належного контролю за виконанням відповідачем умов договору оренди від 02.03.2009р. до 14.04.2014. Не проведення перевірки до визначеної дати не звільняють позивача від наслідків пропуску строку позовної давності, що передбачені нормами статті 267 ЦК України.

Крім того, в даному випадку позивач не міг не знати та за всіма обставинами справи мав знати про порушення свого права, яке станом на час укладання додаткової угоди 28.05.2014 вже мало місце.

Також, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, а тільки зазначено про втрату документів та про переїзд у зв`язку з проведенням антитерористичної операції.

З огляду на вищевказане, відхиляються доводи позивача про те, що він об`єктивно не міг довідатися про порушення його прав раніше ніж травень 2017.

У зв`язку з чим такі пояснення, за відсутності належних та допустимих доказів, не доводять поважності причин пропуску позивачем позовної давності, відповідно правові підстави для визнання причин пропуску позовної давності позивачем поважними відсутні.

Враховуючи фактичні обставини даної справи та наведені приписи цивільного законодавства щодо позовної давності, суд дійшов висновку про те, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом, дійсно порушено, його вимоги зі стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за період з 01.02.2013 по 13.04.2014 обґрунтовані, але право не підлягає захисту оскільки позовна давність за вказаними вимогами спливла до пред`явлення позову, про застосування позовної давності заявлено іншою стороною у справі (відповідачем), позивачем не доведено причин її пропущення, які могли би бути визнані судом поважними, обставин, які свідчать про визнання відповідачем боргу, що відповідно є підставою переривання перебігу позовної давності, не встановлено.

Відтак у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2013 по 13.04.2014 належить відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ, Донецька область, до Дочірнього підприємства Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м.Покровськ, Донецька область про стягнення заборгованості у розмірі 51395,49грн., відмовити.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області.

У судовому засіданні 08.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.09.2020.

Суддя М.О. Лейба