РІШЕННЯ

07 вересня 2020 року м. ТернопільСправа № 921/356/20

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

за участі секретаря судового засідання Касюдик О.О.

за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України, бульвар Русанівський, буд. 8, м. Київ, 02154

до відповідача Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, вул. Дубовецька, 1, м. Тернопіль, 46002

про стягнення завданих в порядку регресу 12 503,28 грн збитків

За участі представників:

Позивача: Самойленка П.М. - адвоката

Відповідача: Гаврішка Д.В. - уповноваженого

В порядку ст. ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Для розгляду справи в режимі відеоконференцзв`язку використовуються засоби для здійснення фіксації судового процесу в режимі відеоконференції "EASYCON".

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи:

02.06.2020 Моторне (транспортне) страхове бюро України, надалі - позивач, звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, надалі - відповідач, про стягнення завданих в порядку регресу 12 503,28 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю автомобіля "ВАЗ", державний номерний знак " НОМЕР_1 ", який належить Тернопільському зональному відділу Військової служби правопорядку, завдано майнової шкоди власнику автомобіля "CHERY", державний номерний знак " НОМЕР_2 ". На момент настання страхового випадку (дорожньо-транспортної пригоди) цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивачем на підставі ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було виплачено страхове відшкодування потерпілому в розмірі 11 123,28 грн. Крім того, позивач оплатив вартість послуг аварійного комісара у сумі 1 380,00 грн. Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач повинен в порядку регресу відшкодувати йому вказані витрати на підставі підп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 вказаного Закону.

В обґрунтування позовних вимог до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії: довідки №188551 від 24.10.2018 про дорожньо-транспортну пригоду; постанови Збаразького районного суду від 31.01.2019 у справі №598/2116/18; постанови Бродівського районного суду Львівської області від 30.01.2019 у справі №598/2113/18; повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та схеми дорожньо-транспортної пригоди від 25.10.2018; протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №245208 від 24.10.2018; документів про введення в експлуатацію та закріплення автомобіля ВАЗ; заяви про виплату страхового відшкодування; звіту автотоварознавчого дослідження №3244/18; наказу №4332 від 06.03.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих; довідки №1 від 18.04.2019 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, платіжного доручення № 937667 від 07.05.2019 на суму 11 123,28 грн; рахунку-фактури №3244 від 23.11.2018 на суму 1 380 грн; акту виконаних робіт від 23.11.2018; платіжного доручення №275115 від 11.01.2015 на суму 1 380 грн тощо.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09.06.2020 позовну заяву Моторно (транспортного) страхового бюро України б/н від 02.06.2020 (вх. № 413 від 02.06.2020) залишено без руху; встановлено заявнику строк для усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання до Господарського суду Тернопільської області: відомостей про відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти відповідача; інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви.

24.06.2020 заявником, згідно з заявою б/н від 23.06.2020 (вх. №3977), усунуто визначені в ухвалі від 09.06.2020 недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.06.2020 зазначену вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №921/356/20; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; судове засідання у справі № 921/356/20 призначено на 09:30 год. 16.07.2020; запропоновано учасникам справи подати/надіслати суду заяви по суті справи та з процесуальних питань (при наявності).

Ухвалою суду від 07.07.2020 задоволено заяву Моторно (транспортного) страхового бюро України б/н від 06.07.2020 (вх. № 4313 від 06.07.2020) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконфернеції поза межами приміщення суду.

09.07.2020 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву за №1/2255 від 06.07.2020 (вх. №4432), згідно з яким останній в задоволенні позовної заяви просить відмовити в повному обсязі. Зокрема зазначає, що основоположним нормативно-правовим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Ст. 32 вказаного Закону визначено вичерпний перелік випадків, коли шкода не відшкодовується, зокрема, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Вважає, що для здійснення відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю внаслідок ДТП необхідним є встановлення факту відсутності вини водія або ж, іншими словами, встановлення факту, що ДТП сталася не з його вини.

Зауважує, що постановою Збаразького районного суду Тернопільської області від 31.01.2019 у справі №598/2116/18 в притягненні військовослужбовця Тернопільського ЗВ ВСП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відмовлено, а дана справа провадженням закрита. Постановою Бродівського районного суду Львівської області від 30.01.2019 у справі №598/2113/18 закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. При цьому у вказаних судових рішеннях питання наявності та ступеня вини військовослужбовця ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 не досліджувалось і не встановлювалось.

Твердження позивача про те, що регламентна виплата здійснена з урахуванням обопільної вини обох учасників ДТП, на думку відповідача, є необґрунтованими, оскільки така вина не встановлена судами в порядку встановленому чинним законодавством.

Вважає, що без встановлення вини військовослужбовця ОСОБА_1 у порушенні вимог п.п. 2.3 (Б), 10.1, 14.2 (Б) Правил дорожнього руху, що призвело до ДТП, не можна робити висновки про підстави деліктної відповідальності, лише за наявності якої можна ставити питання про відшкодування вказаних збитків в порядку регресу в розмірі 11 123,28 грн.

Окрім того, вимогу щодо відшкодування витрат на збір документів (відшкодування вартості оплачених послуг аварійного комісара в сумі 1 380 грн) вважає незаконною, оскільки такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, відповідальної за спричинену шкоду.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 16.07.2020 відкладено судове засідання у справі № 921/356/20 на 12:30 год. 25.08.2020; запропоновано учасникам справи подати/надіслати суду заяви по суті справи та з процесуальних питань (при наявності).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 06.08.2020 (суддя Гевко В.Л.) клопотання Моторно (транспортного) страхового бюро України за вих. №54135-2/2 від 03.08.2020 (вх. №5158 від 05.08.2020) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконфернеції поза межами приміщення суду було задоволено; визначено, що учасником судового процесу, який братиме участь в судовому засіданні в режимі відеоконфернеції поза межами приміщення суду є Моторно (транспортне) страхове бюро України.

25.08.2020 на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив за вих. №54135-2/3 від 13.08.2020 (вх. № 5687). Відповідно до вказаної відповіді на відзив позивач вважає, що посилання, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та такими, що не мають значення для справи. Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.08.2020 судове засідання у справі № 921/356/20 було відкладено на 14:00 год. 07.09.2020; в порядку ч. 4 ст. 74 ГПК України зобов`язано сторін у строк до 04.09.2020 надати (надіслати) суду додаткові докази; запропоновано учасникам справи подати/надіслати суду заяви по суті справи та з процесуальних питань (при наявності), у строк до 04.09.2020; постановлено судове засідання 07.09.2020 о 14:00 год. проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та визначено, що учасником судового процесу, який братиме участь в судовому засіданні в режимі відеоконфернеції поза межами приміщення суду є Моторно (транспортне) страхове бюро України.

27.08.2020, на виконання вимог ухвали від 25.08.2020, позивач надіслав на електронну адресу суду витребовувані докази.

04.09.2020 відповідач через відділ діловодства господарського суду подав заяву за №1/2832 від 02.09.2020 (вх. №6025), згідно з якою повідомив, що витребовувані ухвалою від 25.08.2020 докази у нього відсутні та мали б знаходитись у справі №598/2116/18 про адміністративне правопорушення, яка розглядалась Збаразьким районним судом. Одночасно звернув увагу суду на допущену позивачем помилку під час подання позовної заяви при написання назви відповідача. Зокрема зазначив, що згідно наявної в матеріалах справи копії довідки №259/12 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України правильним найменування відповідача є Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку, а не як вказано позивачем - Тернопільський зональний відділ Військової служби порятунку.

Також, 04.09.2020 відповідачем долучено до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив за №1/2833 від 02.09.2020 (вх. №6024). Зокрема, відповідач стверджує, що зважаючи на те, що постановами місцевих судів провадження відносно водіїв були закриті на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із збігом строків, передбачених ст. 38 КУпАП та не вирішено питання про винуватість або не винуватість водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановити ступінь вини кожного з них у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є неможливим. Наведені вище обставини, на думку відповідача, свідчать про ненастання в даному випадку і цивільно-правової відповідальності страхувальника МТСБУ в результаті ДТП та, відповідно, відсутность обов`язку зі сплати страхового відшкодування. Доводи представника позивача про те, що обопільна вина водіїв у вчиненні ДТП доведена складеними інспектором патрульної служби протоколами про адміністративне правопорушення та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду вважає безпідставними. Стверджує, що вказані документи не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесене вирішення питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення. Щодо тверджень позивача про те, що застосування п. 7 ст. 247 КУпАП можливе виключно у випадку наявності вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення, зазначає, що поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зауважує, що за правилами ст. 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Окрім того, підтримав наведену ним у відзиві на позов позицію щодо безпідставності вимог про стягнення витрат на залучення аварійного комісара.

В судове засідання 07.09.2020, яке відбулось в режимі відеоконференції, повноважний представник позивача прибув, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у наданих суду заявах по суті справи та посилаючись на долучені до матеріалів справи документи. Окрім того зазначив, що дійсно при написанні позовної заяви мала місце описка у найменуванні відповідача. Просив суд, зважаючи на те, що усі позовні матеріали вказують на те, що спір у даній справі виник саме між Моторно (транспортним) страховим бюро України та Тернопільським зональним відділом Військової служби правопорядку, що підтверджується долученими до позову документами, що усі заяви по суті справи було подано саме Тернопільським зональним відділом Військової служби правопорядку та забезпечено явку його повноважного представника, вірним найменуванням відповідача у справі вважати Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку.

Повноважний представник відповідача в судове засідання 07.09.2020 прибув. В задоволенні позову просить відмовити з підстав, наведених у наданих суду заявах по суті справи.

Приписами ст. 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Поряд з цим, п. 4 р. Х Прикінцевих положень ГПК України, в редакції чинній на момент постановлення ухвали від 16.07.2020, було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, процесуальні строки, зокрема, строки судового розгляду справи, продовжуються на строк дії такого карантину.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (ч. 8 ст. 252 ГПК України).

В судовому засіданні 07.09.2020 суд розпочав розгляд справи по суті, заслухав позиції учасників справи по суті позовних вимог, дослідив докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи та оголосив вступну та резолютивну частину рішення. Окрім того, в судовому засіданні 07.09.2020 суд задовольнив клопотання представника позивача та постановив вірним найменуванням відповідача вважати Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні доводи та пояснення повноважних представників сторін, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступне:

24.10.2018 о 12:05 год. на автомобільній дорозі Р-43- /-19/ -Ланівці -/Р-32/, 6км 900м, м. Збараж мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі легкового автомобіля CHERY, TIGGO, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та легкового автомобіля ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

З наявної в матеріалах справи копії довідки №188551 про дорожньо-транспортну пригоду від 24.10.2018 вбачається, що вказана вище дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення обома водіями п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 №1306, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП). За наслідками дорожньо-транспортної пригоди зовнішнім оглядом установлено, що автомобіль CHERY отримав механічні пошкодження бокової лівої частини, автомобіль ВАЗ 2107 - передньої правої частини.

За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП, на обох водії було складено протоколи про адміністративне правопорушення. Зокрема, на водія ОСОБА_2 складено адміністративний протокол серії БД №245207, на водія ОСОБА_1 - серії БД №245208.

Постановою Збаразького районного суду Тернопільської області від 31.01.2019 у справі №598/2116/18 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Бродівського районного суду Львівської області від 30.01.2019 у справі №598/2113/18 провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідного до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобіля "CHERY", д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 - особа, яка керувала вказаним транспортним засобом під час ДТП.

Автомобіль ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , на момент скоєння ДТП належав Тернопільському зональному відділу Військової служби правопорядку, що підтверджується реєстраційними даними транспортного засобу серії ЗХ№033665, які засвідчені начальником штабу - першим заступником начальника Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку Табак Т.І. Згідно витягу із наказу начальника Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку за №371 від 26.12.2017 "Про допуск до експлуатації автомобільної техніки зонального відділу", з метою виконання завдань за призначенням, для забезпечення правильного застосування та ощадливості витрати пального, мастильних та інших експлуатаційних матеріалів, запчастин в зональному відділі, до експлуатації автомобіля ВАЗ -2107, військовий номер НОМЕР_1 був допущений, зокрема, інспектор відділення військової інспекції безпеки дорожнього руху прапорщик ОСОБА_1 , який, як вже зазначалось вище, на момент скоєння ДТП і перебував за кермом вказаного автомобіля.

25.10.2018 водій транспортного засобу ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 повідомив Моторно (транспортне) страхового бюро України про вказану вище дорожньо-транспортну пригоду.

30.10.2018 власник пошкодженого автомобіля CHERY д.н.з. НОМЕР_2 звернувся до Моторно (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату шкоди заподіяної в результаті ДТП, що сталася 24.10.2018 о 12:05 год. на об`їзній трасі Тернопіль-Збараж за участі транспортного засобу CHERY, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу ВАЗ 2107, з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

На підставі доручення МТСБУ за №3.1-05/5435/вих./3 від 12.11.2018 суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем Войтик Я.М., як суб`єктом оціночної діяльності, надано Звіт за №3244/18 про оцінку автомобіля CHERY, TIGGO, реєстраційний номер НОМЕР_2 . За виготовлення звіту позивачем сплачено 1 380 грн, що підтверджується копією акта виконаних робіт від 23.11.2018 та платіжного доручення за №275115 від 11.01.2019.

Згідно вказаного Звіту вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ, завданого власнику автомобіля CHERY, TIGGO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , без ПДВ, складає 23 011 грн 42 коп.

06.05.2019 Моторним (транспортним) страховим бюро України видано наказ за №4332 "Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 ", згідно з яким доручено фінансовому управлінню сплатити на рахунок ОСОБА_2 кошти в сумі 11 123,28 грн.

07.05.2019 згідно з платіжним дорученням за №937667 позивачем перераховано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 11 123,28 грн. При цьому, як зазначає позивач, виплату здійснено з урахуванням обопільної вини обох учасників ДТП.

06.04.2020 Моторно (транспортне) страхове бюро України направило на адресу Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку претензію про відшкодування збитків в порядку регресу, в якій, зокрема, просило не пізніше ніж 14 календарних днів з моменту отримання претензії відшкодувати завдані збитки, з врахуванням витрат на збір документів та визначення розміру заподіяної шкоди, в загальній сумі 12 503,28 грн.

Однак відповідач в добровільному порядку кошти на рахунок Моторно (транспортного) страхового бюро України не перерахував. Наведені обставини і слугували підставою даного позову.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, надалі - ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16).

Факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Ч. ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187, ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч. ч. 3-4 ст. 1187 ЦК України).

У пункті 9 вказаної вище постанови роз`яснено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України врегульовано Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV від 01.07.2004, з наступними змінами (надалі - Закон № 1961-IV).

Законом № 1961-IV закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Ст. 6 Закону № 1961-IV визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

П. 21.3 ст. 21 Закону № 1961-IV передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Відповідно до п. п. 21.1, 21.4 ст. 21 Закону № 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

В судовому засіданні встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечено повноважними представниками сторін, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП не була застрахована.

Ст. 39.1 Закону № 1961-IV визначено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону № 1961-IV).

Відповідно до п. п. 1.6-1.7 ст. 1 Закону № 1961-IV власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно з ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

П. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

За змістом пп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Винне діяння це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження). Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

З огляду на встановлену у наведеній вище нормі чинного законодавства презумпцію вини, відповідач звільняється від обов`язку відшкодування шкоди в тому випадку, якщо доведе, що шкода завдана не з його вини.

Ч. ч. 1-2 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. ч. 2-3 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України).

Ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ст. 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Принцип змагальності господарського судочинства закріплений у ст. ст. 2, 13 ГПК України. Вказаний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи. Передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (позиція Верховного Суду викладена у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2018 у справі №902/761/18).

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Ст. 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП), встановлено, що постанови у справах про адміністративні правопорушення щодо порушень правил дорожнього руху приймаються суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вже зазначалось вище, постановою Збаразького районного суду Тернопільської області від 31.01.2019 у справі №598/2116/18 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

В п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП зазначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Відтак, така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18.02.2020 у справі № 916/2586/18, від 16.04.2019 у справі № 927/623/18, від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16).

При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її скоєння не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортній пригоді може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами.

П.п. 2.3 (Б), 10.1, 14.2 (Б) Правил дорожнього руху України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту (перестроювання) ліворуч.

Ст. 251 КУпАП визначено, що дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються з дослідженням належних доказів, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення, пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З наявної в матеріалах справи копії довідки №188551 про дорожньо-транспортну пригоду від 24.10.2018 вбачається, що 24.10.2018 о 12:05 год. на автомобільній дорозі Р-43- /-19/ -Ланівці -/Р-32/, 6км 900м, м. Збараж мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі легкового автомобіля CHERY, TIGGO, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та легкового автомобіля ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 . За наслідками дорожньо-транспортної пригоди зовнішнім оглядом установлено, що автомобіль CHERY отримав механічні пошкодження бокової лівої частини, автомобіль ВАЗ 2107 - передньої правої частини. Вказана вище дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення обома водіями п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 №1306. За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП, на водія ОСОБА_2 складено адміністративний протокол серії БД №245207, на водія ОСОБА_1 - серії БД №245208.

Так, у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №245208 від 24.10.2018 вказано, що 24.10.2018 приблизно о 12 год. 05 хв. на автомобільній дорозі Р-43 Тернопіль-Ланівці 6км+90, керуючи транспортним засобом ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керування цим засобом в дорозі, перед початком руху та будь-якою зміною напрямку руху водій не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Перед початком обгону водій транспортного засобу не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі не подав сигналу про намір повороту ліворуч, здійснив обгін транспортного засобу, який здійснював поворот ліворуч, внаслідок чого допустив зіткнення із транспортним засобом "CHERY", д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

З пояснень ОСОБА_1 від 24.10.2018 вбачається, що останній підтвердив факт керування службовим транспортним засобом марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 . Вказав, що під час руху не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки "CHERY", д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Наведені вище обставини, на думку суду, вказують на наявність вини особи, яка керувала автомобілем марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_1 .

Жодних доказів на підтвердження відсутності вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП матеріали справи не місять, а відповідачем не надані.

Окрім того, відсутність в матеріалах справи постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 124 КУпАП не може бути підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку/злочину (зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.07.2018 у справі № 910/20412/16).

Враховуючи той факт, що відносно ОСОБА_1 складено адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, що не є реабілітуючою підставою, суд вважає безпідставними аргументи відповідача в частині того, що вина ОСОБА_1 недоведена у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що станом на 24.10.2018 - дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди прапорщик ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1 на підставі дорожнього листа №1091, тобто виконував свої трудові обов`язки.

Факт належності автомобіля ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1 Тернопільському зональному відділу Військової служби правопорядку встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах справи копіями відповідних документів.

В матеріалах справи відсутні докази існування договору страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1 , за участі якого 24.10.2018 сталась дорожньо-транспортна пригода.

За даних обставин, на підставі наведених вище положень ЦК України, Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" саме відповідач є особою, яка відповідальна за шкоду, заподіяну власнику легкового автомобіля CHERY, TIGGO, державний номерний знак НОМЕР_2 , у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 24.10.2018, зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану діяльністю його працівника щодо використання такого транспортного засобу, на загальних підставах, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, яка керувала автомобілем ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1 , за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.

Зважаючи на те, що Моторно (транспортне) страхове бюро України виплатило страхове відшкодування власнику легкового автомобіля CHERY, TIGGO, державний номерний знак НОМЕР_2 , до позивача перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдану шкоду.

З огляду на наведене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 11 123 грн 28 коп. страхового відшкодування в порядку регресу є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо стягнення з відповідача 1 380 грн понесених позивачем витрат на оплату послуг аварійного комісара, суд відзначає наступне:

Відповідно до п. 40.3 ст. 40 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

Поряд із цим ч. 1 ст. 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Аналогічні положення закріплені в п 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Сплачені позивачем згідно платіжного доручення №275115 від 11.01.2019 кошти в сумі 1 380 грн на оплату послуг аваркома (експерта) не входять до складу виплаченого страхового відшкодування. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, відповідальної за спричинену шкоду.

Наведене, на думку суду, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній частині.

Відповідно до вимог ст. 123, ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 1 870 грн 00 коп. підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12-14, 46, 73-74, 76-79, 86, 123, 129, 197, 232-233, 236-238, 240, 241, 248, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, вул. Дубовецька, 1, м. Тернопіль, 46002, ідентифікаційний код 07815417, на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України, бульвар Русанівський, буд. 8, м. Київ ідентифікаційний код 21647131 (р/р IBAN: НОМЕР_4 в АТ "Укрексімбанк", м. Київ) 11 123 грн 28 коп. завданих збитків в порядку регресу та 1 870 грн 00 коп. в повернення сплаченого позивачем судового збору.

3. В решті позову - відмовити.

4. Наказ видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.09.2020

Суддя І.М. Гирила