ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"17" вересня 2020 р. Cправа № 902/901/20

Суддя Господарського суду Вінницької області Тварковський А.А., розглянувши матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЛЯЛАТІНВЕСТ" (вул. Забужжя, буд.11, смт Тиврів, Тиврівський район, Вінницька область, 23300)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани" (вул. Зелена, буд.26, с. Хижинці, Вінницький район, Вінницька область, 23209)

про визнання припиненим права оренди,

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЛЯЛАТІНВЕСТ" через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани" про визнання припиненим права оренди.

Розглянувши матеріали позовної заяви вих. №б/н від 14.09.2020 (вх. № 855/20 від 14.09.2020), суд враховує таке.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЛЯЛАТІНВЕСТ" як орендарем та ОСОБА_1 як орендодавцем було укладено договір оренди землі щодо належної останньому земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що розташована на території Парпурівецької сільської ради Вінницького району, а саме Договір оренди землі №187 від 01.07.2012, укладений строком на 8 років щодо земельної ділянки розміром 1,6942 га кадастровий номер :06:005:0063, зареєстрований у відділі Деркомзему у Вінницькому районі, про що в Державному реєстрі земель зроблено запис від 26.12.2012 №02536.

Разом з тим у квітні 2018 року при підготовці документів для перереєстрації прав оренди землі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 26.04.2017 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани" укладено договір оренди №б/н. Право оренди землі було зареєстровано 05.05.2017 державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Бадюк О.В.

У 2018 році позивач звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом про визнання недійсним Договору оренди землі №б/н від 26.04.2017, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани" строком на 7 років щодо земельної ділянки розміром 1,6942 га, кадастровий номер :06:005:0063, розташованої на території Парпуровецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, право оренди за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №20328188.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02.03.2020 у справі №128/1303/18, яке станом на 07.08.2020 набрало законної сили, вказаний позов задоволено.

Однак, позивач з посиланням на приписи абз.3 ч.1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції на момент ухвалення судового рішення по справі) вказує, що разом з визнанням недійсним спірного Договору оренди №б/н від 26.04.2017 потрібно визнати припиненим інше речове право - право оренди щодо земельної ділянки розміром 1,6942 га, кадастровий номер :06:005:0063, розташованої на території Хижинецької сільської ради Сокиринецької об`єднаної територіальної громади, номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 20328188, що слугувало підставою для звернення із відповідним позовом до Господарського суду Вінницької області.

Питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із оренди земельної ділянки, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі вимогам ГПК України у редакції, чинній на момент звернення з цим позовом та розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 6, 10, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про скасування запису на підставі такого рішення чи обтяження такого права - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

У такому випадку позовну вимогу про визнання припиненим речового права, можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права користування землею).

За змістом статей 1, 2, 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 дійшла висновку, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Належним відповідачем у справах за позовом про визнання припиненим іншого речового права, що має наслідком скасування запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, та такий спір не має господарського характеру, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Як слідує зі змісту поданої позовної заяви та доданих матеріалів власником та орендодавцем земельної ділянки, яка передавалась в оренду позивачу є фізична особа - ОСОБА_1 .

З огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання припиненим іншого речового права - права оренди щодо земельної ділянки, враховуючи визнання недійсним у порядку цивільного судочинства відповідного договору оренди землі, то орендодавцем як в першому, так і в другому випадку виступає фізична особа (власник земельної ділянки), отже, такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи ОСОБА_1 (власника земельної ділянки).

Іншими словами вирішення спору щодо вимоги позивача про визнання припиненим іншого речового права - права оренди щодо земельної ділянки є похідним від визнання недійсним відповідного договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани" та стосується прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 , як сторони правочину, на підставі якого було зареєстровано право за іншою юридичною особою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани". При цьому фізична особа ОСОБА_1 не може бути учасником у господарському процесі.

Разом з тим та обставина, що власник спірної земельної ділянки (фізична особа ОСОБА_1 ) не був зазначений Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЛЯЛАТІНВЕСТ" під час подання позову як відповідач, не може бути підставою для розгляду спору господарським судом, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків вказаної фізичної особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15.05.18 у справі № 911/4144/16, від 16.05.18 № 911/4111/16, від 26.03.19 у справі № 911/2764/13 застосування яких, в силу вимог ГПК України, є обов`язковими для господарських судів.

Отже, спір в даній справі має приватноправовий характер, оскільки він обумовлений порушенням майнового приватного права, а визнання припиненим іншого речового права - права оренди земельної ділянки є захистом прав позивача на земельну ділянку від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано право щодо того ж самого нерухомого майна. При цьому вирішення спору безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів власника земельної ділянки - фізичної особи, що не може бути учасником у господарському процесі, тому такий спір підлягає вирішенню судом цивільної юрисдикції.

Крім того, з абз.3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їй обтяжень», згідно із яким ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), вбачається, що належним та вірним способом захисту порушеного права з огляду на наявні спірні правовідносини є саме визнання недійсним договору, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, та одночасне припинення відповідного речового права.

Як встановлено судом, договір, на підставі якого виникло відповідне речове право, визнано загальним місцевим судом недійсним. Тому питання припинення речового права - права оренди також має розглядатися за тими правилами підвідомчості, що і питання визнання недійсними договору, оскільки це єдиний спосіб захисту, а при цьому характер спірних правовідносин та суб`єктний склад судових спорів є ідентичними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, зокрема, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Зважаючи на вказане, виходячи з аналізу спірних правовідносин, надаючи правову оцінку позову, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч.6 ст.175 ГПК України).

Враховуючи наведене вище суд дійшов висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Дійшовши висновку про відмову у прийнятті позовної заяви суд також зважає на практику Європейського суду з прав людини, яка згідно із ч. 4 ст. 11 ГПК України підлягає застосуванню судом при розгляді справ як джерело права.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

У п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини" зазначено, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права.

Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 820/5586/16).

З огляду на вказане, відмова господарського суду в прийнятті даної позовної заяви не суперечить ч.3 ст. 124 Конституції України, оскільки це не позбавляє позивача права на захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів у спосіб і в порядку встановленому Конституцією України та законами України, зокрема подання відповідної позовної заяви до суду іншої юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч. 3 ст. 175 ГПК України про відмову у відкритті провадження у справі, не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви, постановлюється ухвала. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановляння в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.175 ГПК України до ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

З огляду на те, що позовна заява надійшла через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" та додані до позову матеріали наявні в електронному вигляді, а тому не підлягають поверненню позивачу.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви, за відсутності відповідного клопотання позивача, суд не вирішує питання щодо повернення йому судового збору відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 4, 20, п. 1 ч. 1 ст. 175, ст. ст. 232-235, 254, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити у відкритті провадження у справі № 902/901/20 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЛЯЛАТІНВЕСТ" №б/н від 14.09.2020 (вх. № 855/20 від 14.09.2020) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хижинецькі лани" про визнання припиненим права оренди.

2. Копію позовної заяви №б/н від 14.09.2020 (вх. № 855/20 від 14.09.2020) з усіма додатками долучити до примірника ухвали, яка залишається у справі.

3. Згідно зі ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

4. За приписами п. 7 ч. 1 ст. 255 ГПК України ухвала про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржена окремо від рішення суду першої інстанції до Північно-західного апеляційного господарського суду.

5. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Копію ухвали надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення (позивачу з матеріалами позовної заяви).

Дата складання повного тексту ухвали 17.09.2020.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - вул. Забужжя, буд.11, смт Тиврів, Тиврівський район, Вінницька область, 23300;

3 - відповідачу - вул. Зелена, буд.26, с. Хижинці, Вінницький район, Вінницька область, 23209.