ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" вересня 2020 р.м. Одеса Справа № 17-1-4-5-32-24-2/136-03-5080(916/1633/19)
Господарський суд Одеської області у складі судді - Антощук Світлани Іванівни,

при секретарі судового засідання Ловзі І.С.

Справа за позовом: Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, буд. 1; )

до відповідача: гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 46700,36 грн.;

та за зустрічним позовом: гр. ОСОБА_1

до відповідача: Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство"

про визнання договору недійсним;

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

СУТЬ СПОРУ: Державна судноплавна компанія "Чорноморське морське пароплавство" (далі - Позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області із позовом до гр. ОСОБА_1 (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості за Договором з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів від 20.08.2013р. № ДПС-464 у розмірі 46 700, 36 грн., з якої 35 954,26 грн. - сума основного боргу, 620,66 грн. - оплата комунальних платежів, 2 028, 71 грн. - 3 % річних, 6 980,84 грн. - пеня, 1 115,89 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.06.10.2019 позовну заяву Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1633/19, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.09.2019р. прийнято зустрічну позовну заяву гр. ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" про визнання Договору з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів №ДПС-464 від 20.08.2013р. недійсним до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі № 916/1633/19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.08.2019р. постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.05.2020р. суддею Антощук С.І. справу №916/1633/19 прийнято до розгляду в межах справи про банкрутство №17-1-4-5-32-24-2/136-03-5080 із присвоєнням справі №17-1-4-5-32-24-2/136-03-5080 (916/1633/19). Постановлено слухати справу за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" із посиланням на статті 525, 526, 549, 625, 629 Цивільного кодексу України, статтю 179 Господарського кодексу України, обґрунтуванні тим, що Відповідачем не виконано умови Договору з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів №ДПС-464 від 20.08.2013р. в частині оплати.

09.07.2019 року Відповідач надав суду відзив на позов - просить в задоволенні позову відмовити.

06.08.2019 року Позивач надав суду відповідь на відзив - підтримав позовні вимоги.

15.08.2019 року суд отримав Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву - Відповідач просить суд в задоволені позову відмовити повністю.

06.9.2019 року Позивач надав суду пояснення на заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву - Позивач наполягає на задоволені позову повністю.

26.09.2019 року Відповідач надав суду заперечення на пояснення на заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву - Відповідач просить відмовити Позивач у задоволені позову повністю.

28.05.2020 року, після прийняття справи до розгляду новим складом суду, Відповідач за первісним позовом надав суду відзив на позовну заяву - просить відмовити у її задоволенні.

Зустрічні позовні вимоги гр. ОСОБА_1 із посиланням на статті 203, 215, 216, 227, 236, 759, 760, 901 Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 136, 141 Господарського кодексу України, обґрунтуванні тим, що Відповідач не мав спеціальної правосуб`єктності для укладення Договору з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів №ДПС-464 від 20.08.2013р., тому договір є недійсним.

07.10.2019 року Відповідач за зустрічним позовом надав суду відзив на зустрічну позовну заяву - просить відмовити у її задоволенні.

18.10.2019 року Позивач за зустрічним позовом надав суду відповідь відзив на зустрічну позовну заяву - позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Ухвалою від 03.08.2020 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Суд оголошував перерву у судовому засіданні 03.08.2020р. до 03.09.2020 року.

Представник Позивача надіслав до суду клопотання про проведення засідання суду 03.09.2020р. за його відсутності з метою недопущення розповсюдження коронавірусу COVID-19, оскільки 24.08.2020р. у будівлі Позивача серед працівників виявлено хворих на коронавірус (SARS-CoV-2) та більшість працівників перебувають на самоізоляції. Представник Позивача зазначає, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить їх задовільнити.

Представник Відповідача у судове засідання 03.09.2020р. не з`явився; про причини неявки суд не повідомив. У попередніх судових засіданнях наполягав на відмові у задоволенні первісного позову та підтримував зустрічні позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, суд

В С Т А Н О В И В:

20.08.2013 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів №ДПС-464 (т.1 а.с.15-16) (далі Договір № ДПС-464).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, Договору № ДПС-464 за даним договором виконавець (Позивач) надає автовласнику (Відповідачу) послугу з розміщення автотранспортного засобу на своїй спеціально визначеній для цієї мети відкритій території дільниці «Автогосподарство» ДСК «ЧМП» за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 22-а, а автовласник зобов`язався оплачувати послуги за розміщення свого майна згідно з умовами цього договору. Для розміщення майна автовласника, виконавець виділяє спеціально визначену для цієї мети відкриту територію, загальною площею 150,00 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 22-а згідно з планом розташування, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1). Автовласник приймає послуги з розміщення майна на умовах, зазначених у договорі, але не раніше підписання сторонами даного договору та акту приймання-передавання відкритої території з метою розміщення на ній майна, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 2).

Пунктом 3.2 Договору № ДПС-464 передбачено, що оплата послуг за цим договором проводиться згідно щомісячно виставленим рахункам шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на банківський рахунок чи вноситься до каси виконавця, не пізніше 25-го числа попереднього місяця. Автовласник повинен самостійно одержати від виконавця оформлений рахунок та акт виконаних робіт. Оплата повинна бути здійснена протягом 5-ти календарних днів від дати виставлення рахунку.

Відповідно до пункту 3.3 Договору № ДПС-464 послуги по розміщенню майна на виділеній території, що вказана у п.1.1. цього договору, оплачуються із розрахунку 7,40 грн. за 1 кв.м. з урахуванням ПДВ. Загальна вартість послуг за цим договором складає 1110,00 грн. в місяць з урахуванням ПДВ.

Виділену територію для розміщення майна Позивач передав, а Відповідач прийняв 20.08.2013р. за Актом прийому-передачі.

31.12.2013 року між Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду до Договору № ДПС-464, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти пункти 3.6. та 9.1. у наступних редакціях: «п. 3.6. Додатково надані послуги, що пов`язанні із забезпеченням експлуатації майна «Автовласника», оплачуються передоплатою за наступний місяць по факту споживання в попередньому місяці, згідно окремих рахунків виставлених згідно діючим нормам або узгодженого розрахунку. Вартість спожитої активної та реактивної електроенергії сплачується «Автовласником» авансовим платежем до 18 числа поточного місяця по окремих рахунках виставлених «Виконавцем» по фактичному споживанню електроенергії в попередньому місяці згідно тарифів енергопостачальної організації (ПАО «Одесаобленерго»), діючих на час виставлення рахунку. Окрім рахунку на передплату за наступний місяць, «Автовласнику» надається акт про фактично спожиту електроенергію в попередньому місяці», «п. 9.1. Термін дії договору встановлюється до 31.12.2014 року».

31.12.2014 року між Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду до Договору № ДПС-464, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти, зокрема, пункти 3.3., 3.4. та 9.1. у наступних редакціях: «п. 3.3. Розміщення майна на виділеній території, що вказана у п.1.1. цього Договору, оплачується із розрахунку 10,50 грн. за 1 м.кв. з урахування ПДВ», «п.3.4. Загальна вартість за надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів на виділеній території, за цим договором складає - 1575,00 грн.(одна тисяча п`ятсот сімдесят п`ять гривень 00 копійок) в місяць з урахуванням ПДВ.

Плата визначена у цьому пункті, коригується на офіційно встановлений індекс інфляції», «п. 9.1. Термін дії договору встановлюється до 31.12.2015 року».

Позивач зазначає, що Відповідачем було частково виконано умови договору та з 11.12.2015р. не здійснювалась оплата послуг, наданих згідно актів про надання послуг з січня 2015 року по 27.06.2016р. червня (дату, яку Позивач рахує як дату розірвання договору). Тому, Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення плати за надані послуги за розміщення автотранспорту, оплату комунальних платежів, пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а також 3 % річних та інфляційних втрат.

У зустрічній позовній заяві гр. ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність у Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" спеціальної правосуб`єктності щодо укладання договору про надання послуг, просить суд визнати Договір з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів від 20.08.2013р. № ДПС-464 недійсним.

Враховуючи, що предметом зустрічного позову є визнання недійсним, укладеного між сторонами Договору № ДПС-464 від 20.08.2013р., у зв`язку з неналежним виконанням якого заявлено первісний позов про стягнення грошових коштів з відповідача, і від вирішення судом питання щодо недійсності цього правочину, залежить вирішення спору по первісному позову, суд вважає за необхідне вирішувати спір з розгляду зустрічного позову гр. ОСОБА_1 .

Так, Позивач за зустрічним позовом посилається на наступне:

- ч.ч.1,2 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається;

- ст. 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає поняття «несправедливих умов договору»;

- оспорюваний договір не містить опису послуги та умовами договору не конкретизовано які саме послуги надавались Відповідачем за зустрічним позовом в порушення вимог ст. 1 ст. 901 та ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України;

- гр. ОСОБА_1 не мав на меті споживання послуги за оспорюваним договором, а отримав у користування нерухоме майно - частину земельної ділянки, оскільки з виписки з ЄДРПОУ та інформації про статутну діяльність Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" Позивачем за зустрічним позовом було зроблено висновок про введення його в оману щодо права Відповідача за зустрічним позовом на надання послуг щодо передачі частини нерухомого майна у вигляді відкритої території для розміщення майна Позивача.

У відзиві на зустрічну позовну заяву Відповідач посилається на дотримання вимог ст. 203 Цивільного кодексу України при укладанні Договору № ДПС-464 від 20.08.2013р.; заперечує, що вказаний договір по своїй суті є договором оренди; наголошує, що Позивач за зустрічним позовом визнавав договір, оскільки частково його виконував; просить врахувати, що відсутність у класифікаторі видів економічної діяльності певного виду діяльності, на відміну від ліцензованого виду діяльності, не є імперативною нормою для забезпечення можливості здійснення суб`єктом господарювання того чи іншого виду діяльності; вважає, що вимога про визнання оспорюваного договору недійсним спрямована на уникнення відповідальності за порушення взятих на себе договірних зобов`язань, у зв`язку з чим просить відмовити у її задоволенні.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз`яснень в п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому зміст правочину відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до роз`яснень, наведених в Постанові Пленуму Верховного суду України N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України. Також відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За приписами ст. ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі

господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до умов Договору № ДПС-464 від 20.08.2013 року виконавець (Позивач) надавав автовласнику (Відповідачу) послугу з розміщення автотранспортних засобів на своїй спеціально визначеній для цієї мети відкритій території дільниці «Автогосподарство» ДСК «ЧМП» за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 22-а, а автовласник зобов`язувався оплачувати послуги за розміщення свого майна.

Суд приймає до уваги твердження Відповідача за зустрічним позовом щодо укладання сторонами Договору № ДПС-464 від 20.08.2013 року мало на меті укладення саме договору про надання послуг, а не оренди нерухомого майна.

Посилання Позивача на відсутність у договорі опису послуги та відсутність мети у Позивача на споживання послуги спростовуються умовами договору та подальшим частковим його виконанням.

У пункті 3.8. роз`яснень постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Тому, сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб`єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності та, відповідно, вчинення тих чи інших правочинів не тягне за собою визнання таких правочинів за їх участю недійсними.

У п.3.10. вищезазначеної постанови пленуму Вищого господарського суду України вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Пунктом 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено наступне: "Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину".

Враховуючи подальше схвалення Державною судноплавною компанією "Чорноморське морське пароплавство" правочину вчиненого від її імені директором Бєловим Ігорем Юрійовичем, суд вважає необґрунтованим та недоведеним твердження Позивача за зустрічним позовом щодо відсутності у вказаної особи належних повноважень, оскільки відсутній оригінал довіреності, за якою було вчинено правочин. Також, суд вважає необґрунтованим та недоведеним твердження про введення Позивача за зустрічним позовом в оману щодо відсутності у Відповідача повноважень на укладання Договору з надання послуг по розміщенню автотранспортних засобів №ДПС-464.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Щодо позовних вимог Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" до гр. ОСОБА_1 про стягнення 35 954,26 грн. - сума основного боргу, 620,66 грн. - оплата комунальних платежів, 2 028, 71 грн. - 3 % річних, 6 980,84 грн. - пеня, 1 115,89 грн. - інфляційні втрати, то вони підлягають задоволенню частково, приймаючи до уваги наступне.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Оскільки і Позивач у розрахунках до позовної заяви і Відповідач у розрахунках у відзиві на позовну заяву не заперечує отримання послуг за період з 20.08.2013 року по 31.12.2014 року із розрахунку 1110,00 грн. за кожен місяць, то в силу положень ч.1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, судом встановлено, що Позивачем за Договором №ДПС-464 за період з 20.08.2013 року по 31.12.2014 року нарахована Відповідачу плата у розмірі 18 153,80 грн., тобто 17 760,00 грн. (1110грн. * 16 міс) + 393,8 грн. (1110грн./31дн.*11дн.).

З 01.01.2015 року Позивачем нараховувалась Відповідачу плата за Договором з урахуванням змін, внесених до договору Додатковими угодами від 31.12.2013 та 31.12.2014 років.

Відповідач заперечує укладання вказаних додаткових угод саме до Договору №ДПС-464 від 20.08.2013 року, оскільки у назві додаткових угод, а також у п. 3 додатковї угоди від 31.12.2013р. та п.5 додаткової угоди від 31.12.2014р. зазначено, що Угода є невід`ємною частиною Договору №ДПС-464 від 02.01.2013р.

За клопотанням Відповідача оригінали даних додаткових угод було витребувано у Позивача та оглянуто у підготовчому засіданні. Аналогічні оригінали примірників даних додаткових угод у судовому засіданні були надані суду для огляду і Відповідачем.

Таким чином, судом встановлено, що у Відповідача наявні оригінали Додаткових угод від 31.12.2013 та 31.12.2014 років. Відповідач не заперечував факт їх укладання, але посилався на те, що вони не стосуються Договору №ДПС-464 від 20.08.2013 року.

Позивач надав суду пояснення, що у вказаних додаткових угодах допущено описку та вказано невірну дату договору, однак вказано вірний номер. Позивач зазначав, що у Позивача є інші договори з Відповідачем, однак наполягав, що за іншими договорами, які укладені з Відповідачем, не існує Договору №ДПС-464 від 02.01.2013р., тому і додаткові угоди до нього укладатись не могли.

Господарський суд вважає необґрунтованим заперечення Відповідача щодо неукладання Додаткових угод до Договору №ДПС-464 від 31.12.2013 та 31.12.2014 років., оскільки Відповідач має оригінали вказаних угод, які містять його власні підписи; до позовної заяви Позивачем додано акти надання послуг, підписані Відповідачем, та які містять посилання на розрахунок суми оплати за Договором на змінених умовах, що внесені Додатковою угодою. У акті зазначено, що Автовласник (Відповідач) претензій по об`єму якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Враховуючи зазначене, господарським судом встановлено, що Позивачем за період з 01.01.2015р. по 27.06.2016р. нараховано плату за Двором у сумі 34 314,32 грн., а саме:

акту про надання послуг від 31.01.2015р. у сумі 1 623,82 грн.;

акту про надання послуг від 28.02.2015р. у сумі 1 709,89 грн.;

акту про надання послуг від 31.03.2015р. у сумі 1 894,56 грн.;

акту про надання послуг від 30.04.2015р. у сумі 2 159,80 грн.;

акту про надання послуг від 31.05.2015р. у сумі 2 207,32 грн.;

акту про надання послуг від 30.06.2015р. у сумі 2 216,14 грн.;

акту про надання послуг від 31.07.2015р. у сумі 2 193,98 грн.;

акту про надання послуг від 31.08.2015р. у сумі 2 176,33 грн.;

акту про надання послуг від 30.09.2015р. у сумі 2 226,39 грн.;

акту про надання послуг від 31.10.2015р. у сумі 2 197,45 грн.;

акту про надання послуг від 30.11.2015р. у сумі 2 241,40 грн.;

акту про надання послуг від 31.12.2015р. у сумі 2 257,08 грн.;

акту про надання послуг від 24.02.2016р. у сумі 2 277,39 грн.;

акту про надання послуг від 29.02.2016р. у сумі 2 268,28 грн.;

акту про надання послуг від 31.03.2016р. у сумі 2 290,96 грн.;

акту про надання послуг від 31.05.2016р. у сумі 2 373,53 грн.;

Оригінали вказаних актів судом було досліджено у підготовчому засіданні. Заперечення Відповідача щодо неналежності доказів, а саме, частини вищезазначених актів, які не містять підпису Відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 2.3.8. та п. 3.2. Договору «Автоваласник» повинен був самостійно одержати від «Виконавця» оформлений рахунок та акт виконаних робіт, протягом 2-х робочих днів з дня отримання акту направити «Виконавцю» підписаний акт або вмотивовану відмову від його приймання. У разі неповернення оформленого акту виконаних робіт (наданих послуг) у вказаний термін, послуги вважаються прийнятими «Автовласником» і підлягають оплаті в повному обсязі.

Суд погоджується із запереченнями Відповідача щодо необґрунтованості та недоведеності належними та допустимими доказами, заявлених Позивачем вимог щодо стягнення заборгованості за Договором по оплаті комунальних платежів, оскільки Позивачем не надано доказів звернення Відповідача відповідно до положень п.2.4.1. Договору із заявою про необхідність отримання «Автовлаником» додаткових послуг, зокрема, електропостачання, водопостачання, вивід додаткових твердих побутових відходів. Крім того, акти наданих послуг, додані до позовної заяви у якості доказів отримання додаткових послуг Відповідачем, містять реквізити іншого договору (№335 від 01.07.2012р.), існування якого сторонами не заперечується.

Таким чином, загальна вартість послуг, наданих Державною судноплавною компанією "Чорноморське морське пароплавство" гр. ОСОБА_1 Договором №ДПС-464 від 20.08.2013 року, що підтверджується належними та допустимими доказами складає 52 468,32 грн.

За час дії Договору №ДПС-464 від 20.08.2013 року Відповідачем частково здійснювалась оплата за надані послуги у загальній сумі 38 682, 96 грн., а саме:

- Виписка з банківського рахунку Позивача від 14.03.2018р. на суму 1 174,38 грн. (22.10.2013р.);

- Виписка з банківського рахунку Позивача від 14.03.2018р. на суму 1 185,00 грн. (14.11.2013р. );

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № б/н від 27.11.2013р. у розмірі 1 200 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 273 від 28.11.2013р. у розмірі 1 200 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 5 від 09.01.2014р. у розмірі 1 220, 30 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № б/н від 11.01.2014р. у розмірі 1 220, 30 грн.

- Виписка з банківського рахунку Позивача від 14.03.2018р. на суму 1 188,00 грн. (05.02.2014р. );

- Виписка з банківського рахунку Позивача від 14.03.2018р. на суму 1188,00 грн. (12.03.2014р. );

- Виписка з банківського рахунку Позивача від 14.03.2018р. на суму 1 500,00 грн. (08.05.2014р. );

- Меморіальний ордер №@2PL368150 від 16.06.2014р. у розмірі 1 000 грн.

- Меморіальний ордер №@2PL951644 від 24.06.2014р. у розмірі 400 грн.

- Меморіальний ордер №@2PL010288 від 05.08.2014р. у розмірі 1 180 грн.

- Меморіальний ордер №@2PL646621 від 07.08.2014р. у розмірі 800 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № б/н від 26.08.2014р. у розмірі 2 650 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 147 від 03.09.2014р. у розмірі 2 650 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № б/н від 17.10.2014р. у розмірі 1 800 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 195 від 27.10.2014р. у розмірі 1 800 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № 215 від 25.11.2014р. у розмірі 1 533,49 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 216 від 04.12.2014р. у розмірі 1 533, 49 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № 235 від 25.12.2014р. у розмірі 1 200 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 235 від 29.12.2014р. у розмірі 1 200 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 27 від 24.02.2015р. у розмірі 1 600 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № 28 від 27.02.2015р. у розмірі 1 600 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № 47 від 10.04.2015р. у розмірі 1 500 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 50 від 20.04.2015р. у розмірі 1 500 грн.

- Прибутковий касовий ордер № 159 від 11.12.2015р. у розмірі 1 830 грн.

- Квитанція до прибуткового касового ордеру № 160 від 14.12.2015р. у розмірі 1 830 грн.

Твердження Позивача щодо помилковості зарахування в оплату наданих за договором послуг сум, відображених у прибуткових касових ордерах та квитанціях до прибуткових касових ордерів, оскільки вони є доказами оплати однієї суми боргу, суд вважає хибними.

Відповідно до п.п.3.3.,3.10. п.3 Положення про ведення касових операцій в національній валюті України від 15.12.2004р. №637 приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером

або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового

касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Прибуткові касові ордери і квитанції до них, а також видаткові касові ордери і видаткові відомості мають заповнюватися бухгалтером чорнилом темного кольору чорнильною або кульковою ручкою, за допомогою друкарських машинок, комп`ютерних засобів чи іншими способами, які забезпечили б належне збереження цих записів протягом установленого для зберігання документів терміну. У касових ордерах зазначається підстава для їх складання і перелічуються додані до них документи. Видача касових ордерів і видаткових відомостей на руки особам, що вносять або одержують готівку, забороняється. Приймання і видача готівки за касовими ордерами може проводитися тільки в день їх складання. Виправлення в касових ордерах та видаткових відомостях забороняються.

Таким чином, наявність квитанції до прибуткового касового ордеру та прибутковий касовий ордер, які засвідчують прийняття готівки на однакову суму, але видані різними датами та за різними номерами, не можуть бути розцінені як елементи єдиного документу. Пояснення Позивача щодо можливого порушення його працівниками касової дисципліни при ведені касових операцій не можуть трактуватись на шкоду Відповідачу, мають характер припущень.

З врахуванням зазначеного, сума боргу гр. ОСОБА_1 перед Державною судноплавною компанією "Чорноморське морське пароплавство" складає 13 785, 36 грн. (52 468,32 грн.-38 682,96 грн.=13 785,36 грн.)

Докази оплати вартості наданих Позивачем послуг Відповідачу у вищезазначеному розмірі в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини другої статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій.

Згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 3.7. Договору № ДПС-464 від 20.08.2013 року якщо «Автовласник» допустить прострочення платежу або перерахування суми за надання послуг або сплати не в повному розмірі, відповідно до п.3.1. та п.3.3., з «Автовласника» стягується пеня на користь «Виконавця» у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу від несплаченої суми.

Отже сторонами договору не передбачено іншого строку нарахування штрафних санкцій (пені) більше ніж шість місяців.

Судом встановлено, що сума пені з урахуванням частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за прострочення оплати за Договором № ДПС-464 складає 3 193,39 грн., яка розраховується наступним чином:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
908.2006.10.2015 - 29.10.20152422.0000 %0.121 %*26.28
908.2030.10.2015 - 17.12.20154922.0000 %0.121 %*53.65
908.2018.12.2015 - 28.01.20164222.0000 %0.121 %*45.98
908.2029.01.2016 - 03.03.20163522.0000 %0.120 %*38.21
908.2004.03.2016 - 05.04.20163322.0000 %0.120 %*36.03
2197.7506.11.2015 - 17.12.20154222.0000 %0.121 %*111.27
2197.7518.12.2015 - 28.01.20164222.0000 %0.121 %*111.27
2197.7529.01.2016 - 03.03.20163522.0000 %0.120 %*92.47
2197.7504.03.2016 - 21.04.20164922.0000 %0.120 %*129.46
2197.7522.04.2016 - 05.05.20161419.0000 %0.104 %*31.95
2241.4006.12.2015 - 17.12.20151222.0000 %0.121 %*32.42
2241.4018.12.2015 - 28.01.20164222.0000 %0.121 %*113.48
2241.4029.01.2016 - 03.03.20163522.0000 %0.120 %*94.31
2241.4004.03.2016 - 21.04.20164922.0000 %0.120 %*132.03
2241.4022.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %0.104 %*81.45
2241.4027.05.2016 - 05.06.20161018.0000 %0.098 %*22.05
2257.0806.01.2016 - 28.01.20162322.0000 %0.120 %*62.41
2257.0829.01.2016 - 03.03.20163522.0000 %0.120 %*94.97
2257.0804.03.2016 - 21.04.20164922.0000 %0.120 %*132.96
2257.0822.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %0.104 %*82.02
2257.0827.05.2016 - 23.06.20162818.0000 %0.098 %*62.16
2257.0824.06.2016 - 05.07.20161216.5000 %0.090 %*24.42
2277.3901.03.2016 - 03.03.2016322.0000 %0.120 %*8.21
2277.3904.03.2016 - 21.04.20164922.0000 %0.120 %*134.15
2277.3922.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %0.104 %*82.76
2277.3927.05.2016 - 23.06.20162818.0000 %0.098 %*62.72
2277.3924.06.2016 - 28.07.20163516.5000 %0.090 %*71.87
2277.3929.07.2016 - 31.08.20163415.5000 %0.085 %*65.58
2268.2806.03.2016 - 21.04.20164722.0000 %0.120 %*128.16
2268.2822.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %0.104 %*82.43
2268.2827.05.2016 - 23.06.20162818.0000 %0.098 %*62.47
2268.2824.06.2016 - 28.07.20163516.5000 %0.090 %*71.58
2268.2829.07.2016 - 05.09.20163915.5000 %0.085 %*74.93
2290.9606.04.2016 - 21.04.20161622.0000 %0.120 %*44.07
2290.9622.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %0.104 %*83.25
2290.9627.05.2016 - 23.06.20162818.0000 %0.098 %*63.10
2290.9624.06.2016 - 28.07.20163516.5000 %0.090 %*72.30
2290.9629.07.2016 - 15.09.20164915.5000 %0.085 %*95.08
2290.9616.09.2016 - 05.10.20162015.0000 %0.082 %*37.56
2373.5306.06.2016 - 23.06.20161818.0000 %0.098 %*42.02
2373.5324.06.2016 - 28.07.20163516.5000 %0.090 %*74.90
2373.5329.07.2016 - 15.09.20164915.5000 %0.085 %*98.51
2373.5316.09.2016 - 27.10.20164215.0000 %0.082 %*81.71
2373.5328.10.2016 - 05.11.2016914.0000 %0.077 %*16.34

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 3 % річних за прострочення оплати за Договором № ДПС-464 складають суму у розмірі 1 685, 45 грн., яка розраховується наступним чином:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
908.2006.10.2015 - 10.06.201913443 %100.25
2197.7506.11.2015 - 10.06.201913133 %237.00
2241.4006.12.2015 - 10.06.201912833 %236.18
2257.0806.01.2016 - 10.06.201912523 %232.08
2277.3901.03.2016 - 10.06.201911973 %223.90
2268.2806.03.2016 - 10.06.201911923 %222.08
2290.9606.04.2016 - 10.06.201911613 %218.48
2373.5306.06.2016 - 10.06.201911003 %214.48

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом встановлено, що інфляційні втрати за прострочення оплати за Договором №ДПС-464 складають суму у розмірі 7 618, 96 грн., та розраховані наступним чином:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІ
06.10.2015 - 10.06.2019908.201.481436.51
06.11.2015 - 10.06.20192197.751.5001099.16
06.12.2015 - 10.06.20192241.401.4711055.06
06.01.2016 - 10.06.20192257.081.4601039.37
01.03.2016 - 10.06.20192277.391.4531032.29
06.03.2016 - 10.06.20192268.281.4531028.16
06.04.2016 - 10.06.20192290.961.4391005.48
06.06.2016 - 10.06.20192373.531.389922.93

На підставі викладеного, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 13 785,36 грн. - суму основного боргу, 3193,39 грн. - пені, 1 685,45 грн. - 3 % річних, 1 115,89 грн. - інфляційних втрат (пілоягає стягненню в межах заявленої Позивачем суми).

При розподілі господарських витрат суд виходить з положень частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, згідно із якими судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" до гр. ОСОБА_1 про стягнення 46 700,36 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, ) 13 785,36 грн. (тринадцять тисяч сімсот вісімдесят п`ять гривень тридцять шість копійок) - суму основного боргу, 3 193,39 грн. (три тисячі сто дев`яносто три гривні тридцять дев`ять копійок) - пені, 1 689,49 грн. (тисячу шістсот вісімдесят дев`ять гривень сорок дев`ять копійок) - 3 % річних, 1 115,89 грн. (тисяча сто п`ятнадцять гривень вісімдесят дев`ять копійок) - інфляційних втрат.

3. В задоволенні решти частини вимог Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову гр. ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення повного рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 вересня 2020 р.

Копію рішення надіслати: Державній судноплавній компанії "Чорноморське морське пароплавство" (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, буд. 1); ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Суддя С.І. Антощук