РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.09.2020Справа № 910/8322/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-плюс"

до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Омега"

про стягнення 17 901,00 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-плюс» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» про стягнення 17 901,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 1133.06.29-18 від 14.09.2018, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/8322/20. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

14.07.2020 представником позивача подано відзив на позовну заяву, у якому позивач зазначає, що позивачем було виплачено страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту в розмірі 17 901,00 грн., визначеному на підставі рахунку СТО та без врахування фізичного зносу, при цьому, згідно заяви позивача, на підставі якої складено Звіт про оцінку № 62/04/19 від 14.04.2019 значення коефіцієнту фізичного зносу ТЗ оцінювачем не визначалось. Відповідач зазначає, що оскільки у звіті № 62/04/19 оцінювач не визначив коефіцієнт фізичного зносу, відповідач самостійно провів розрахунок коефіцієнта фізичного зносу автомобіля марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті якого отримано значення 0,56. Таким чином, відповідач зазначає, що оскільки ремонт пошкодженого автомобіля здійснювався ФОП Гранацький І.В., який не є платником ПДВ, розмір страхового відшкодування, належного до сплати відповідачем, був визначений на підставі Звіту № 62/04/19 від 14.04.2019, як вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням фізичного зносу та без врахування ПДВ та становить: (Ср) 3 427,00 + (См) 4 036,68 + (Сс) 8 444,59 х (1-(Ез)0,56)=11 179,30 грн., який був виплачений відповідачем згідно платіжного доручення № 1572 від 16.06.2020.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

14.09.2018 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Плюс», (далі - страховик, позивач) та ОСОБА_1 (страхувальник), укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 1133.06.29-18, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1 .

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути зокрема майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено в ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

01.04.2019 о 18 год. 30 хв., ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Ваз» д.н.з. НОМЕР_2 по пр. Степана Бандери в м. Києві, перед виїздом не перевірив технічний стан транспортного засобу, що призвело до від`єднання глушника під час руху, чим здійснив перешкоду для руху транспортного засобу марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_1 , та скоїв наїзд, в результаті це призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 22.05.2019 у справі №756/5259/19 встановлено порушення ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу № 62/04/19 від 14.04.2019, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП складає 18 404,53 грн.

Згідно з Рахунком на оплату № 1040619 від 04.06.2019, виставленим власнику застрахованого транспортного засобу станцією технічного обслуговування ФОП Гранацький І.В., вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП складає 17 901,00 грн.

Позивач з урахуванням умов Договору добровільного страхування наземного транспорту, склав страховий акт № 107 від 06.06.2019, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 17 901,00 грн.

На підставі складеного страхового акту № 107 від 06.06.2019 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Плюс», виконуючи свої зобов`язання за договором, сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 17 901 грн. на рахунок СТО (платіжні доручення № 1969 від 07.06.2019 на суму 5 901,00 грн., № 1979 від 11.06.2019 на суму 12 000,00 грн.).

30.07.19 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Омега» (далі - відповідач) із Заявою про страхове відшкодування на суму 17 901,00 грн., яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, в зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутись до суду з позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Плюс» виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , відшкодовується ним як володільцем цього транспортного засобу.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність осіб внаслідок експлуатації автомобіля марки «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Омега» (далі - відповідач), згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/3239460.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_2 експлуатував автомобіль марки «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована відповідачем.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

30.07.19 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Омега» (далі - відповідач) із Заявою про страхове відшкодування на суму 17 901,00 грн.

Відповідачем в свою чергу, після подачі позовної заяви (09.06.2020) та до відкриття провадження у справі (18.06.2020) сплачено на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 11 179,30 грн. згідно платіжного доручення № 1572 від 16.06.2020.

В свою чергу, заперечуючи проти вимог про стягнення решти суми страхового відшкодування, відповідач зазначає, що позивачем було виплачено страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту в розмірі 17 901,00 грн., визначеному на підставі рахунку СТО та без врахування фізичного зносу, при цьому, згідно заяви позивача, на підставі якої складено Звіт про оцінку № 62/04/19 від 14.04.2019 значення коефіцієнту фізичного зносу ТЗ оцінювачем не визначалось, а отже, оскільки у звіті № 62/04/19 оцінювач не визначив коефіцієнт фізичного зносу, відповідач самостійно провів розрахунок коефіцієнта фізичного зносу автомобіля марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті якого отримано значення 0,56, в зв`язку з чим відповідач зазначає, що оскільки ремонт пошкодженого автомобіля здійснювався ФОП Гранацький І.В., який не є платником ПДВ, розмір страхового відшкодування, належного до сплати відповідачем, був визначений на підставі Звіту № 62/04/19 від 14.04.2019, як вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням фізичного зносу та без врахування ПДВ та становить: (Ср) 3 427,00 + (См) 4 036,68 + (Сс) 8 444,59 х (1-(Ез)0,56)=11 179,30 грн., який і був виплачений відповідачем згідно платіжного доручення № 1572 від 16.06.2020.

Спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При цьому, як передбачено в п. 1.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі - Методика), методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин (п. 1.3. Методики).

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики).

Відповідно до вимог пункту 8.2 Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е З - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ПрАТ «АСК «Омега») відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу та у межах фактичних витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16.

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля при встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов`язковим.

Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, значення Е приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Таким чином, оскільки як вбачається з матеріалів справи, пошкоджений транспортний засіб марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_1 2011 року випуску, а отже на момент ДТП, строк експлуатації автомобіля перевищував 7 років, в зв`язку з чим, при визначенні належного до сплати відповідачем страхового відшкодування підлягає врахуванню коефіцієнт фізичного зносу.

З наявного в матеріалах справи Розрахунку коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу №712-14328 регрес вбачається, що значення коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_1 становить 0,5602.

Позивачем в свою чергу, власного розрахунку/звіту в підтвердження необхідності застосування іншого коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу не надано, а отже суд приймає наданий відповідачем розрахунок як належний.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач був зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість матеріального збитку в межах суми відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який дорівнює 0,5602.

Як вбачається з матеріалів справи, вартість робіт складає 3 427 грн., вартість матеріалів - 4 036,68 грн., вартість деталей - 844,59 грн., коефіцієнт фізичного зносу 0,56, а отже розмір вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу та порядку його встановлення визначеного в Методиці склав: (Ср) 3 427,00 + (См) 4 036,68 + (Сс) 8 444,59 х (1-(Ез)0,56)=11 179,30 грн., який і був виплачений відповідачем згідно платіжного доручення № 1572 від 16.06.2020.

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності та враховуючи, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування згідно рахунку СТО, який не є платником податку на додану вартість, без врахування коефіцієнту фізичного зносу, суд дійшов висновку, що у відповідача, у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100000,00 грн.), і в межах суми (фактичних затрат у розмірі 17 901,00 грн.), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, визначеного на підставі звіту № 62/04/19 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу КТЗ, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей у розмірі 0,56, та за мінусом франшизи (0 грн).

Аналогічна правова позиція викладена в поставної Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/5001/17.

Таким чином, позивачем не доведено наявності у відповідача обов`язку з відшкодування різниці між фактичними витратами та страховим відшкодуванням з урахування коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 6 721,70 грн. та відсутності підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні належної до сплати на користь позивача суми страхового відшкодування.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, оскільки сума страхового провадження у розмірі 11 179,30 грн. сплачена відповідачем до відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 14.09.2020

Суддя О.А. Грєхова