ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"15" вересня 2020 р.м. Одеса № 916/2652/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши заяву матеріали позовної заяви (2746/20 від 11.09.2020р.)

за позовом: 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ); 2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ); 3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 )

до відповідачів: 1) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 );

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавство» (вул. Желябова, буд. 4В., м. Одеса, 65033)

про визнання недійсним договору та стягнення виконаного за недійсним правочином

ВСТАНОВИВ:

11.09.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 звернулись до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавство», в якому просять суд:

- визнати недійсними пункти 2.1.2., 2.2.2., 2.4.4., 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «Журнал Судноплавство», укладеного 27.12.2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавство» на користь ОСОБА_1 250 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 140 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 690 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 690 000 грн.

В обґрунтування поданої позовної заяви позивачі зазначають, що 27.12.2019 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено Корпоративний договір між учасниками та кредиторами Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавство». Позивачі вважають, що вказаний спірний Договір має бути визнаний частково недійсним, а усе отримане відповідачами підлягає поверненню позивачам, як набуте без достатньої правової підстави, оскільки спірний корпоративний договір не повністю відповідає ст. 7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки сторонами цього договору є як учасники Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО», гак і особи, які не є учасниками цього товариства.

Так, позивачі вказують, що договір укладений не між учасниками ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО», а між учасниками товариства та особами, які не є учасниками вказаного товариства, тобто передбачає виникнення зобов`язань у осіб, які не є учасниками вказаного товариства. Спірний договір передбачає оплату одному з учасників товариства, а саме особисто Відповідачу-1 грошових коштів.

Так, відповідно до п.2.1.2 договору, Кредитори надають ОСОБА_4 на безповоротній основі грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США.

Крім того, пунктом 2.2.2. Договору передбачено обов`язок іншого учасника - Позивача- 1 щомісячно сплачувати товариству та особисто ОСОБА_4 140 000 гривень, що також суперечить умові безвідплатності.

Про відплатність спірного договору свідчить також умова, передбачена у п.2.4.4. вказаного Договору, відповідно до якого «Кредитори та Учасник 2 погоджуються з тим, що за Учасником 1 зберігається право на одноособове отримання доходів від рекламної діяльності Журналу «СУДНОПЛАВСТВО», доходів від підписки на Журнал «СУДНОПЛАВСТВО» та будь-якого іншого доходу, пов`язаного з діяльністю Журналу «СУДНОПЛАВСТВО», на наступні 18 місяців після підписання даного Договору».

Тобто, вказаний пункт Договору передбачає, що дохід, який відповідно до закону, після покриття витрат і сплати податків має розподілятись між учасниками, в тому числі виплачуватись Позивачу-1 у вигляді дивідендів, фактично сплачується ОСОБА_4 .

Крім того, позивачі стверджують, що, оскільки п.2.1.2 Договору передбачає безумовне передання ОСОБА_4 на безповоротній основі валютних цінностей у сумі 100 000 доларів США, такий правочин має кваліфікуватись як дарування.

При цьому, до оформлення договорів дарування встановлено деякі вимоги, зокрема договори дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладаються у письмовій формі га підлягають нотаріальному посвідченню.

Усі вказані умови Договору передбачають позбавлення позивача будь яких майнових прав учасника товариства і поряд з цим передбачають встановлення непомірних, нічим не обґрунтованих фінансових зобов`язань. Тобто, на думку позивачів, усі вказані умови спірного договору не містять ані справедливих ані розумних умов, що суперечить принципам цивільного законодавства та є підставою для визнання договору недійсним.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, зважаючи на наступне.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Крім того, об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин.

Отже, порушенням правила об`єднання вимог, є об`єднання неоднорідних вимог, тобто таких, які не пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Так, підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Доказами в господарському судочинстві є будь-які відомості, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Вирішуючи питання, до юрисдикції якого суду належить розгляд справи, необхідно враховувати характер спірних правовідносин, права та інтереси, за захистом яких звернувся позивач, а також суб`єктний склад сторін.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4, 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Згідно зі статтею 21 Господарського процесуального кодексу України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Перелік правомочностей, які наводяться у даному визначенні корпоративних прав і які становлять зміст корпоративних прав, є невичерпним і може доповнюватися в залежності від організаційно-правової форми господарської організації іншими правомочностями, передбаченими законом та установчими документами конкретної господарської організації.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відтак, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України допускає участь у господарському процесі фізичних осіб - громадян, які не є суб`єктами господарювання, якщо йдеться про їхні корпоративні права.

Враховуючи вищевикладене, заявлена позивачем ОСОБА_1 позовна вимога про визнання недійсними пункти 2.1.2., 2.2.2., 2.4.4., 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «Журнал Судноплавство», укладеного 27.12.2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , є вимогою, що виникає з корпоративних відносин, а тому підвідомча місцевому господарському суду.

Проте, відносини між позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та відповідачами існують, але спір не пов`язаний із правочином щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, а також створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності вказаного товариства. Спір виник з причин передання відповідачу ОСОБА_4 на безповоротній основі валютних цінностей у сумі 100 000 доларів США та такий правочин за твердженням позивачів та на думку суду, має кваліфікуватись як дарування, а відтак спір не є таким, що виник з корпоративних відносин.

Суд зазначає, що спірний договір є змішаним договором, тобто договором, який регулює виникнення та умови виконання декількох правочинів, в тому числі корпоративного договору та договору дарування.

За таких обставин, фізичні особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть виступати позивачами в господарському суді за позовною вимогою про визнання недійсними пунктів 2.1.2., 2.2.2., 2.4.4., 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «Журнал Судноплавство» від 27.12.2019 року.

Згідно приписів ст. 21 ГПК України, яка повністю кореспондується з ч.4 ст. 173 ГПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Таким чином, у позовній заяві від 11.09.2020 року об`єднано дві вимоги: про визнання недійсними пунктів 2.1.2., 2.2.2., 2.4.4., 6.1.2 корпоративного договору від 27.12.2019 року та про стягнення грошових коштів з фізичної особи ОСОБА_4 на користь фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Таким чином, враховуючи суб`єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного між учасниками ТОВ «Журнал Судноплавство» та фізичними особами, та стягнення грошових коштів, за предметним та суб`єктним критеріями повинна бути розглянута за правилами цивільного судочинства.

Реалізація фундаментального права на захист судом прав особи, закріпленого у національній правовій системі Конституцією України, неможлива без утвердження в Україні комплексу необхідних умов для забезпечення кожному права на «справедливий суд» як однієї з основних конвенційних засад, встановлених пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства є чітке, юридично обґрунтоване розмежування повноважень судів окремих ланок системи судоустрою, а також судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення судових справ. Важливим кроком на шляху до розгляду справи компетентним судом є правильне визначення юрисдикції конкретної справи, оскільки це традиційно вважається необхідною передумовою практичного втілення права на звернення до суду.

Захист прав, свобод та законних інтересів особи, гарантованих національною правовою системою та загальновизнаними міжнародними стандартами, є декларативним та малоефективним без формування усталеного та зрозумілого механізму реалізації такого захисту, що повинен сприяти належному здійсненню процесуального порядку діяльності судової гілки влади як системи найбільш авторитетних суб`єктів правозахисту.

У зазначеному контексті дотримання правових основ здійснення судочинства має фундаментальне значення для осіб, які беруть участь у судовому процесі, зокрема, під час розгляду справ господарської юрисдикції. Насамперед, до таких засад традиційно включають об`єктивність (неупередженість), компетентність та незалежність суду, законність та справедливість при розгляді справи. Зазначені процесуальні канони реалізуються виключно у випадку, коли розгляд справи здійснюється судом, якому держава делегувала повноваження розглянути вказану конкретну справу.

Керівні принципи, які глобально запроваджують у правову реальність сьогодення основні засади здійснення судочинства, містяться серед положень міжнародно-правових актів. Одним із таких еталонних орієнтирів є право на розгляд справи судом, встановленим законом.

Так, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року закріплюється право на розгляд справи з додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом.

Крім того, пунктом 1 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Здійснення судочинства ґрунтується на загальновизнаних принципах та нормативних положеннях міжнародного права, що характеризуються субсидіарним характером їх застосування та, враховуючи міжнародні зобов`язання України, виступають частиною національного законодавства і складовими державної правової системи. Реалізація зазначених принципів насамперед забезпечується ефективною діяльністю судової гілки влади шляхом публічного та справедливого розгляду справ компетентним, незалежним та безстороннім судом, створеним на підставі закону (пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Право на розгляд справи компетентним судом, тобто тим органом судової влади, до юрисдикції якого така справа віднесена законом, відіграє роль однієї із найважливіших складових права на доступ до правосуддя, гарантією запобігання зловживання процесуальними правами.

Право особи на розгляд справи компетентним судом є юридично забезпеченою можливістю особи звернутися за захистом до суду, який законодавством наділений необхідною сукупністю повноважень щодо розгляду даної справи.

Під час відкриття провадження для розгляду певної господарської справи виникає об`єктивна необхідність вирішення питання щодо підвідомчості та підсудності даної справи суду, тобто постає нагальна потреба у з`ясуванні того, який суд повинен її розглядати. Саме для цього у господарському процесі запроваджено питання визначення юрисдикції.

Суд враховує, що юрисдикція є багатоаспектним явищем, зміст якого неможливо повністю розкрити, застосовуючи лише один критерій.

Серед найбільш значимих характеристик «юрисдикції» як фундаментальної правової категорії господарського процесуального права слід зазначати наступні: юрисдикція стосується здатності конкретного суду вирішувати справу; відзначається поширеністю компетенції конкретного суду на конкретну територію (судовий округ); залежна від місця виникнення обставин справи (місце відкриття провадження у справі визначає місце закінчення її розгляду); встановлюється, виходячи із правил певного виду судочинства (цивільного, кримінального, господарського, адміністративного).

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає, що спільний розгляд позовної вимоги про визнання недійсними пунктів 2.1.2., 2.2.2., 2.4.4., 6.1.2 корпоративного договору від 27.12.2019 року та позовних вимог про стягнення грошових коштів з фізичної особи ОСОБА_4 на користь фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , у порядку господарського судочинства порушив би законодавчо визначений імператив недопустимості об`єднання в одному провадженні декількох позовних вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, та, як наслідок, зумовив би недотримання вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно необхідності розгляду справи «судом, встановленим законом».

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, зокрема, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Згідно ч. 6 ст. 174 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавство» про визнання недійсним договору та стягнення виконаного за недійсним правочином підлягає поверненню без розгляду.

Крім того, 11.09.2020 року разом з позовною заявою позивачами подано до Господарського суду Одеської області заяву про забезпечення позову (вх. № 2-3724/20 від 11.09.2020р.).

На підставі викладеного, суд повертає позовну заяву та, зокрема, заяву позивачів про забезпечення позову, без розгляду відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 174 ГПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Суд звертає увагу позивачів на те, що відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення позовної заяви або скарги.

Керуючись ст. ст. 20, 21, 162, 164, 173, п. 2 ч.5 ст.174, 232, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву (вх. № 2746/20 від 11.09.2020р.) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавство» про визнання недійсним договору та стягнення виконаного за недійсним правочином та додані до неї документи - повернути без розгляду.

Ухвала набрала законної сили 15.09.2020р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О.В. Цісельський