ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2020 р. Справа№ 910/4253/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Зубець Л.П.

за участю представників: не викликались

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2020 р.

у справі № 910/4253/20 (суддя Бондаренко Г. П.)

за позовом Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія"

до Дочірнього підприємства Державної компанії

"Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс"

про стягнення 49 558, 22 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Стивідорна компанія "Ольвія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" про стягнення 49 558, 22 грн штрафних санкцій.

В обґрунтування свої вимог позивач зазначає, що 20.02.2019 Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження "Про передачу нерухомого майна в управління Державному концерну "Укроборонпром" №87-р, згідно якого передавалось нерухоме майно зі сфери управління Міністерства інфраструктури в управління ДК "Укроборонпром".

На виконання цього Розпорядження КМУ, Державний концерн "Укроборонпром" видав 29.03.2019 Наказ "Про приймання-передачу державного майна в управління Державного концерну "Укроборонпром" №77.

Комісією утвореною наказом ДК "Укроборонпром" №77 від 29.03.2019, було підписано Акт приймання-передачі майна від 31.05.2019, на підставі якого на баланс відповідача було передано частину нерухомого майна (знаходиться на території Спеціалізованого морського порту Ольвія (м. Миколаїв), що раніше належало позивачу і закріплено за ним на праві господарського відання.

25.07.2019 між сторонами було укладено Договір № 98П-2019/78/1-29012-24/19 від 25.07.2019 про відшкодування відповідачем (власник майна по договору) позивачу (користувач по договору) вартість витрат, пов`язаних зі сплатою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об`єкти перераховані у додатку №1 до Договору, а також Договір № 96П- 2019/80-29012-24/19 від 29.07.2019 про відшкодування відповідачем (власник майна по договору) позивачу (землекористувач по договору) витрати по сплаті земельного податку, за земельну ділянку площею 373078м2, на якій розташовані об`єкти нерухомості.

У п.7.1. обох договорів, зазначено, що ці договори діють до дати оформлення відповідачем (власником майна) прав на земельну ділянку та на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем його зобов`язань щодо своєчасної компенсації сум податків за вказаними договорами, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача за порушення строків оплати по Договору № 96П-2019/80-29012-24/19 від 29.07.2019 пеню в сумі 44 232,88 грн та 3 % річних в сумі 4 536,94 грн, а також пеню в сумі 713,64 грн та 3 % річних в сумі 74,76 грн за порушення строків оплати по Договору № 98П-2019/78/1-29012-24/19 від 25.07.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2020 року у справі № 910/4253/20 позов Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" про стягнення 49 558, 22 грн задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" на користь Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" 35 166 (тридцять п`ять тисяч сто шістдесят шість) грн 47 коп. пені, 4 476 (чотири тисячі чотириста сімдесят шість) грн 92 коп. 3 % річних та 2 054 (дві тисячі п`ятдесят чотири) грн 36 коп. судового збору. В задоволенні інших позовних вимог, щодо стягнення 9 780,05 грн пені та 134, 78 грн 3 % річних - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Стивідорна компанія "Ольвія" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2020 року у справі № 910/4253/20 в частині зменшення пені на 20% та ухвалити нове рішення про стягнення з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" на користь Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" пені за порушення строків оплати по договору № 98П-2019/80-29012-24/19 про відшкодування витрат по сплаті земельного податку від 29.07.2019 та по договору № 98П-2019/78/1-29012-24/19 від 25.07.2019 в сумі 43 958,09 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, а також невірно застосовано норми матеріального права які мають значення для справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 року, апеляційну скаргу Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Зубець Л.П., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020р. у справі № 910/4253/20 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/4253/20 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2020 року у справі № 910/4253/20. Роз`яснено учасниками, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

17.07.2020р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 29.05.2020 у справі № 910/4253/20 без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції справа № 910/4253/20 розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

20.02.2019 Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження "Про передачу нерухомого майна в управління Державному концерн "Укроборонпром" №87-р, згідно якого передавалося нерухоме майно зі сфери управління Міністерства інфраструктури в управління ДК "Укробонпром".

На виконання цього Розпорядження Кабінету Міністрів України, Державний концерн "Укроборонпром" видав 29.03.2019 Наказ №77 "Про приймання-передачу державного майна в управління Державного концерну "Укроборонпром". Цим наказом утворена комісія та доручено комісії здійснити передачу державного майна зі сфери управління Міністерства інфраструктури України з балансу Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" в управління Державного концерну "Укроборонпром" на баланс Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" на праві господарського відання, відповідно до переліку, що є додатком до наказу.

31.05.2019 Комісією утвореною наказом Державного концерну "Укроборонпром" №77 від 29.03.2019 підписано Акт приймання-передачі майна, який був затверджений Державним концерном "Укроборонпром" цього ж дня.

Відповідно до п. 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482, передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, затвердженого цією постановою. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується органом, який створив комісію. Право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання - передачі.

31.05.2015 Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс", на баланс якого було передано нерухоме майно, що раніше належало Державному підприємству "Стивідорна компанія "Ольвія" і закріплено за ним на праві господарського відання - набув право управління цим майном.

Нерухоме майно, яке передано відповідачу позивачем, знаходиться на території Спеціалізованого морського порту Ольвія (м. Миколаїв).

Як зазначає позивач, 31.05.2019 відповідач приступив до управління нерухомим майном, яке набув від позивача, і відповідач здійснює на відповідній території господарську діяльність, пов`язану з наданням послуг зберігання, здійснення стивідрної діяльності. Вказане, підтверджується договором № Д29-14/515 від 17.10.2019 року, відповідно до якого відповідач надає позивачеві послуги зі зберігання майна.

25.07.2019 між позивачем, як користувачем, та відповідачем, як власником майна, був укладений договір № 98П-2019/78/1-29012-24/19 (далі за текстом - договір 1), відповідно до п. 1.1. якого власник майна зобов`язується відшкодувати користувачу вартість витрат, пов`язаних зі сплатою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об`єкти, перераховані у додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору.

В п. 2.1. договору 1 сторони погодили, що розмір відшкодування витрат користувача розраховується пропорційно площі нерухомого майна, яке використовується власником майна. Розмір відшкодування зазначений у додатку № 2 до договору, що є його невід`ємною частиною і розраховується щороку.

Відповідно до п. 2.2. договору 1 відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки здійснюється власником майна щоквартально не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним кварталом, шляхом перерахування грошових коштів з банківського рахунку власника майна на банківський рахунок користувача на підставі виставленого користувачем рахунку та акту користування нерухомим майном, відмінним від земельної ділянки. Рахунок та акт користувач направляє власнику майна не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним кварталом.

Згідно з п. 2.3. договору 1 користувач самостійно обчислює суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію на поточний рік.

В п. 4.2. договору 1 сторони погодили, що за порушення власником майна строків оплати, зазначених в договорі, користувач має право стягнути з власника майна пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на момент прострочення виконання грошових зобов`язань, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Договір 1, відповідно до п. 7.1., набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до дати оформлення власником майна прав на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно п. 7.2. договору 1 сторони домовились, що умови договору застосовуються до відносин між ними щодо відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які виникли з дати підписання акту приймання - передачі від 31.05.2019 (на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу нерухомого майна в управління Державного концерну "Укроборонпром" № 87-р від 20.02.2019, наказу ДК "Укроборонпром" від 29.03.2019 № 77 та наказу ДК "Укроборонпром" від 31.05.2019 № 129 "Про закріплення державного майна на праві господарського відання").

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, і від виконання своїх обов`язків у повному обсязі (п. 7.3. договору 1).

В додатку № 1 до договору 1 зазначений перелік об`єктів, податок за які власник майна зобов`язався у відповідності до договору 1 відшкодовувати користувачу.

В додатку № 2 до договору 1 сторони навели розрахунок за відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік: червень місяць другого кварталу 2019 року сума відшкодування 5 989,23 грн, третій квартал 2019 року - 17 967,68 грн та четвертий квартал 2019 року - 17 967,68 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виставляв відповідачу на виконання умов договору-1 рахунки, сторони підписували акти користування нерухомим майном, та відповідач здійснював відшкодування витрат на оплату податку.

Сторонами були підписані акт № 1127 від 30.09.2019 на суму 23 956,91 грн та акт № 1412 від 31.12.2019 на суму 17 967, 68 грн.

Відшкодування за актом № 1127 від 30.09.2019 на суму 23 956,91 грн відповідач здійснив 11.11.2019, № 1412 від 31.12.2019 на суму 17 967,68 грн - 21.02.2020, що підтверджено банківськими виписками з рахунку позивача за відповідні дати.

29.07.2019 між позивачем, як землекористувачем та відповідачем, як власником майна було укладено договір №96П-2019/80-29012-24/19 (далі за текстом - договір 2), відповідно до умов якого (п.1.1.) власник майна зобов`язується відшкодувати землекористувачу витрати по сплаті земельного податку, за земельну ділянку площею 373078 м2, на якій розташовані об`єкти нерухомості (майно), що належить власнику майна, схема площ земельної ділянки у додатку № 2.

Відповідно до п. 1.2 договору 2 землекористувач володіє земельною ділянкою загальною площею 178,8008 га кадастровий номер :07:004:0115 у м. Миколаїв, Корабельний район, з цільовим призначенням - обслуговування порту на праві постійного користування згідно розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації №168-р від 05.06.2013.

Власник майна володіє майном на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу нерухомого майна в управління Державного концерну "Укроборонпром" №87-р від 20.02.1019, Акту приймання-передачі від 31.05.2019.

В п. 2.2. договору 2 сторони погодили, що розмір відшкодування витрат землекористувача розраховується пропорційно площі земельної ділянки, яка використовується власником майна. Розмір відшкодування зазначений у додатку № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною і розраховується щороку.

Згідно з п. 2.3 договору 2 відшкодування витрат по сплаті земельного податку здійснюється власником майна щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів з банківського рахунку власника майна на банківський рахунок землекористувача на підставі виставленого землекористувачем рахунку та акту користування земельною ділянкою. Рахунок та акт землекористувач направляє власнику майна не пізніше 5 числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідно до п. 2.4. договору 2 землекористувач самостійно обчислює суму земельного податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію а поточний рік.

Підпунктом 3.2.1 пункту 3.2 договору 2 передбачено, що власник майна зобов`язаний сплачувати відшкодування витрат на сплату земельного податку землекористувачу в порядку, в строки, у розмірах та на умовах, передбаченими цим договором.

Землекористувач має право отримувати від власника майна відшкодування витрат на сплату земельного податку в порядку, в строки, у розмірах та на умовах, передбаченими цим договором (підпункт 3.3.1. п. 3.3 договору 2).

Відповідно до п. 4.2 договору 2 за порушення строків оплати, передбачених п. 2.3 цього договору, власник майна сплачує землекористувачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент порушення строків оплати, за кожен день прострочення.

Згідно п. п. 7.1, 7.3 договору 2 він набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до дати оформлення власником майна прав на земельну ділянку під майном, що йому належить. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору, і від виконання своїх обов`язків в повному обсязі.

В п. 7.2. договору 2 сторони домовились, що умови договору застосовуються до відносин між ними щодо відшкодування витрат по сплаті земельного податку, які виникли з дати підписання акту приймання - передачі від 31.05.2019 (на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу нерухомого майна в управління Державного концерну "Укроборонпром" № 87-р від 20.02.2019, наказу ДК "Укроборонпром" від 29.03.2019 № 77 та наказу ДК "Укроборонпром" від 31.05.2019 № 129 "Про закріплення державного майна на праві господарського відання").

В додатку №1 до договору 2 сторони визначили розмір витрат по сплаті земельного податку на 2019 рік за земельну ділянку площею 373078 м2 щомісячно за період червень-грудень 2019 року: червень сума відшкодування становить 84 806, 85 грн, липень - 84 806, 85 грн, серпень - 84 806, 85 грн, вересень - 84 806, 85 грн, жовтень - 84 806, 85 грн, листопад - 84 806, 85 грн, грудень - 84 806, 85 грн.

На виконання умов договору-2, позивач та відповідач складали щомісячні акти користування відповідачем земельною ділянкою, на підставі чого позивач виставляв рахунки відповідачу на компенсацію сум земельного податку.

Сторонами були підписані акт № 1048 від 31.08.2019 на суму 254 420,55 грн, акт № 1126 від 30.09.2019 на суму 84 806,85 грн, № 1226 від 31.10.2019 на суму 84 806,85 грн, № 1334 від 30.11.2019 на суму 84 806,85 грн, № 1411 від 31.12.2019 на суму 84 806,85 грн.

Відшкодування за актом № 1048 від 31.08.2019 на суму 254 420,55 грн відповідач здійснив 31.01.2020, № 1126 від 30.09.2019 на суму 84 806,85 грн - на суму 37 987,36 грн 16.12.2019 та на суму 46 819,49 грн 22.01.2020, № 1226 від 30.09.2019 на суму 84 806,85 грн - 31.01.2020, № 1334 від 30.11.2019 на суму 84 806,85 грн - 21.02.2020, № 1411 від 31.12.2019 на суму 84 806,85 грн - 21.02.2020, що підтверджено банківськими виписками з рахунку позивача за відповідні дати.

Оскільки відповідач прострочив строки відшкодування податків погоджені сторонами в договорах 1, 2 позивач нарахував відповідачу за період прострочення з 16.09.2019 до 20.02.2020 пеню в розмірі 44 232,88 грн та 3 % річних в розмірі 4 536,94 грн за договором 2, а також за періоди прострочення з 16.10.2019 до 10.11.2019 та з 05.02.2020 до 20.02.2020 пеню в розмірі 713,64 грн та 3 % річних в розмірі 74,76 грн за договором 1.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що за умовами договорів 1, 2 відповідач зобов`язувався відшкодувати витрати позивача, пов`язані зі сплатою земельного податку та податку на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Витрати позивача по сплаті земельного податку відповідач зобов`язаний був відшкодовувати щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим на підставі виставленого землекористувачем рахунку та акту користування земельною ділянкою (п. 2.3 договору 2).

Витрати позивача по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідач зобов`язаний був відшкодовувати щоквартально не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним кварталом на підставі виставленого користувачем рахунку та акту користування нерухомим майном, відмінним від земельної ділянки (п. 2.2. договору 1).

Матеріалами справи підтверджено, що зобов`язання відповідача за договорами 1, 2 за період з 31.05.2019 до 31.12.2019 були виконані відповідачем в повному обсязі, проте не в строки визначені п. 2.3 договору 2 та п. 2.2. договору 1.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами договорів 1, 2 відповідач здійснює відшкодування податку на підставі рахунку та акту. Акти користування земельною ділянкою та нерухомим майном на виконання умов договорів 1, 2 підписувалися сторонами щомісячно та щоквартально відповідно, в останній день місяця/кварталу.

З матеріалів вбачається, що за період з 31.05.2019 до 31.12.2019 сторонами підписані акт № 1048 від 31.08.2019 на суму 254 420,55 грн, акт № 1126 від 30.09.2019 на суму 84 806,85 грн, акт № 1226 від 31.10.2019 на суму 84 806,85 грн, акт № 1334 від 30.11.2019 на суму 84 806,85 грн, акт № 1411 від 31.12.2019 на суму 84 806,85 грн, акт № 1127 від 30.09.2019 на суму 23 956,91 грн та акт № 1412 від 31.12.2019 на суму 17 967,68 грн. Зазначені акти скріплені печатками сторін, і були оплачені відповідачем. Вказане, на переконання суду, свідчить про визнання відповідачем правильності викладених в зазначених актах відомостей та визнання відповідачем його зобов`язань за договорами 1, 2 щодо сплати відшкодувань витрат позивача.

На підтвердження фактів направлення позивачем відповідачу рахунків та актів за договорами 1, 2 позивач додав до матеріалів справи копії супровідних листів, копії рахунків на оплату та копії повідомлень про вручення поштового відправлення (рекомендованого).

Наявні в матеріалах справи копії повідомлень про вручення поштового відправлення (рекомендованого) свідчать про те, що відповідач отримував від позивача рекомендовану поштову кореспонденцію 10.09.2019, 04.10.2019, 04.11.2019, 09.12.2019 та 20.01.2020. При здійсненні сплати відшкодувань земельного податку та податку на нерухоме майно відповідач в призначенні платежу посилався на номери рахунків, копії яких наявні в матеріалах справи. Отже, наявні в справі докази в своїй сукупності свідчать про направлення позивачем відповідачу рекомендованою поштовою кореспонденцією рахунків та актів на виконання умов договорів 1, 2 та про отримання відповідачем відповідної кореспонденції.

Так, відповідач отримав:

рахунок № 959 за червень - серпень 2019 року та акт № 1048 від 31.08.2019 на суму 254 420,55 грн - 10.09.2019;

рахунок № 1043 за вересень 2019 року та акт № 1126 від 30.09.2019 на суму 84 806,85 грн - 04.10.2019;

рахунок № 1144 за жовтень 2019 року та акт № 1226 від 31.10.2019 на суму 84 806,85 грн - 04.11.2019;

рахунок № 1251 за листопад 2019 року та акт № 1334 від 30.11.2019 на суму 84 806,85 грн - 09.12.2019;

рахунок № 1328 за грудень 2019 року та акт № 1411 від 31.12.2019 на суму 84 806,85 грн - 20.01.2020;

рахунок № 1043 за ІІІ квартал 2019 року та акт № 1127 від 30.09.2019 на суму 23 956, 91 грн - 04.10.2019;

рахунок № 1330 за IV квартал 2019 року та акт № 1412 від 31.12.2019 на суму 17 967, 68 грн - 20.01.2020.

Судом встановлено, що рахунки № 959, № 1043, № 1144, № 1251 та № 1043 та акти додані до них відповідач отримав до настання строку сплати відшкодувань, визначеного п. 2.3 договору 2 та п. 2.2. договору 1, відповідач мав можливість та був зобов`язаний їх сплатити у відповідні строки, проте не сплатив, відповідно, допустив порушення своїх договірних зобов`язань у відповідній частині.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В п. 4.2 договору 2, за порушення строків оплати, передбачених п. 2.3 цього договору, сторони погодили сплату відповідачем на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент порушення строків оплати, за кожен день прострочення. Так само в п. 4.2. договору 1 сторони погодили пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на момент прострочення виконання грошових зобов`язань, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, у зв`язку з несвоєчасним і відшкодуванням відповідачем витрат, пов`язаних із сплатою земельного податку та сплатою податку на нерухоме майно позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за фактичний період прострочення за договорами 1, 2, який не перевищує шести місяців по кожному періоду заборгованості.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо в частині стягнення пені за несвоєчасну сплату відшкодувань витрат позивача на сплату податків за рахунками № 959, № 1043, № 1144, № 1251 та № 1043 та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення з 16.10.2019 до 10.11.2019 за договором 1 складає 540,84 грн, а розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення з 16.09.2019 до 20.02.2020 за договором 1 складає 43 417, 25 грн.

Щодо застосування до відповідача такої міри відповідальності, як стягнення пені, за порушення строків оплати рахунків № 1328 та № 1330 за період прострочення з 05.02.2020 до 20.02.2020, місцевий суд дійшов висновку, що відповідні позовні вимоги є не обґрунтовані.

Вказані рахунки та додані до них акти (які є підставою для сплати за умовами договору), як встановлено судом, позивач відправив 14.01.2020, а відповідач отримав 20.01.2020, тобто вже після спливу строку визначеного в договорах 1, 2 для сплати відшкодування витрат позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

З огляду на вказане суд дійшов висновку, що прострочення відповідача щодо оплати рахунків № 1328 та № 1330 не настало, оскільки таке прострочення знаходилось в причинно-наслідковому зв`язку з простроченням позивача (кредитором по договору).

Як вбачається із розрахунку позивача по вказаним рахункам він нараховував відповідачу пеню за період прострочення з 05.02.2020 до 20.02.2020, у зв`язку з тим, що ним було несвоєчасно направлено відповідачу такі рахунки, тому позивач рахує строк оплати по таким рахункам - 15 календарних днів з дати отримання рахунку, та визначає, що відповідач мав сплатити їх до 04.02.2020. Проте, для здійснення таких обрахувань відсутні правові підстави, адже п. 2.3 договору 2 та п. 2.2. договору 1 не містять положень, що строк сплати відшкодувань становить 15 днів з моменту отримання рахунку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені з відповідача в розмірі 988,43 грн (815, 63 + 172, 80 = 988, 43) нарахованої за період прострочення з 05.02.2020 до 20.02.2020 за договорами 1, 2 по рахунках № 1328 та № 1330.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 4 536, 94 грн за договором 2 за період прострочення з 16.09.2019 до 20.02.2020 та 3 % річних в розмірі 74,76 грн за договором 1 за періоди прострочення з 16.10.2019 до 10.11.2019 та з 05.02.2020 до 20.02.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних є обгрунтованими, а відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання по рахунках № 959, № 1043, № 1144, № 1251 та № 1043 та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення з 16.10.2019 до 10.11.2019 за договором 1 складає 51, 20 грн, а розмір 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення з 16.09.2019 до 20.02.2020 за договором 1 складає 4 425, 72 грн.

Щодо застосування до відповідача такої міри відповідальності, як стягнення 3% річних, за порушення строків оплати рахунків № 1328 та № 1330 за період прострочення з 05.02.2020 до 20.02.2020, то суд дійшов висновку, що відповідні позовні вимоги є не обґрунтовані з тих самих підстав, з яких суд визнав необґрунтованими вимоги позивача у відповідній частині щодо стягнення пені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 43 958, 09 грн пені та 4 476, 92 грн 3% річних.

В суді першої інстанції відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 95% від розрахунків наданих позивачем.

Відповідач просить зменшити розмір неустойки з тих підстав, що відповідач перебуває в скрутному фінансовому становищі, що відповідачу необхідні грошові ресурси для виконання його зобов`язань за договорами, що сприяють обороноздатності України, що позивачем не було понесене ніяких збитків, у зв`язку порушенням строків, визначених договорами 1, 2, а також що пандемія нової короновірусної інфекції (COVID 19) має негативний вплив на фінансово - економічне становище відповідача.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку щодо зменшення розміру пені присудженої до стягнення на 20% від суми та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пені в розмірі 35 166, 47 грн та 4 476, 92 грн 3% річних, оскільки обидва учасника справи відносяться до підприємств державного сектора економіки, що відповідач повністю виконав взяті на себе за договорами 1, 2 зобов`язання, а також з огляду на те, що відповідач забезпечує виконання замовлень Міністерства оборони України, а також те, що пандемія нової короновірусної інфекції (COVID 19) має негативний вплив на фінансово - економічне становище всіх учасників справи, зважаючи на те, що позивач не зазначив, яких збитків він поніс через несвоєчасне відшкодування відповідачем сум обов`язкових податків та зборів.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2020р. у справі № 910/4253/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Стивідорна компанія "Ольвія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 29.05.2020р. у справі № 910/4253/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Стивідорна компанія "Ольвія".

3. Матеріали справи № 910/4253/20 повернути до Господарського суду м. Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 10.09.2020р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Н.Ф. Калатай

Л.П. Зубець