ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2020 р. Справа № 910/9739/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Поляк О.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн"

на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. (повний текст складено 22.06.2020 р.)

у справі № 910/9739/19 (суддя - Щербаков С.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю "Техноблок"

про стягнення 454 629,41 грн.,

та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз" та товариства з обмеженою відповідальністю "Техноблок"

про визнання недійсними договорів,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз" (далі - ТОВ "Імекс-Мерчендайз") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн" (далі - ТОВ "Фрам-Лайн") про стягнення 454 629,41 грн., з яких: 349 740,00 грн. боргу, 46 655,32 грн. інфляційних втрат, 8 365,00 грн. 3 % річних та 49 869,09 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі укладеного між ТОВ "Імекс-Мерчендайз" та ТОВ "Техноблок" договору відступлення права вимоги від 01.07.2019 р., до позивача перейшло право вимоги до відповідача щодо повернення оплачених ТОВ "Техноблок" коштів у розмірі 349 740,00 грн. у якості попередньої оплати (за платіжними дорученнями №№ 46, 49, 58, 63, 65, 140) поставки товару, який не було поставлено відповідачем, а також 46 655,32 грн. інфляційних втрат, 8 365,00 грн. 3 % річних та 49 869,09 грн. пені за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 14.09.2018 р. по 01.07.2019 р. (враховуючи заяву про зміну підстав позову від 05.09.2019 р.).

28.08.2019 р. до господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ТОВ "Фрам-Лайн" до ТОВ "Імекс-Мерчендайз" та ТОВ "Техноблок" про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 01.07.2019 р. зі всіма додатками до нього (щодо платіжних доручень №№ 28, 30, 38, 44, 45, 1) та зі всіма додатками до нього (щодо платіжних доручень №№ 46, 49, 58, 63, 65, 140), які укладені між ТОВ "Імекс-Мерчендайз" та ТОВ "Техноблок" (враховуючи заяву про зміну підстав позову від 14.01.2020 р.).

У зустрічному позові позивач за цими вимогами просив визнати фіктивним договір відступлення права вимоги, оскільки в одну і ту саму дату було відступлено новому кредитору права вимоги на одну і ту саму суму, але щодо різних платіжних доручень. При цьому позивач за зустрічним позовом заявляючи про фіктивність договорів, вказує, що уступка вимог є факторингом, а фактором може бути лише фінансова установа, яка включена до Державного реєстру фінансових установ, тоді як сторони за укладеними правочинами такими не є. Також, позивач за зустрічним позовом зазначав, що за укладеним у спрощений спосіб договором поставки не було встановлено та визначено сторонами строку поставки товару, а тому строк виконання ТОВ "Фрам-Лайн" зобов`язання з поставки товару не настав, тож і права вимоги не могли бути передані як такі, що не існували.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19 відмовлено у задоволенні первісних та зустрічних вимогах.

Мотивуючи рішення за зустрічними вимогами, суд першої інстанції дійшов до висновку, що зустрічний позов повинен стосуватися лише тих вимог, якими позивач за первісним позовом обґрунтовує свої вимоги до відповідача, тоді як договір уступки прав вимоги до нового кредитора, не були платіжні доручення за №№ 28, 30, 38, 44, 45, 1. Стосовно передачі позивачу прав вимоги, доказом яких є грошові вимоги за платіжними дорученнями №№ 46, 49, 58, 63, 65, 140, то суд дійшов висновку, що позивачем не доведено недійсності уступки.

У задоволенні первісного позову про стягнення з продавця сплаченої за договором попередньої оплати за платіжними дорученнями №№ 46, 49, 58, 63, 65, 140 відмовлено за безпідставністю вимог, оскільки при відсутності документів вручення товару покупцю суд визнав достатнім доказом складену продавцем податкову накладну.

ТОВ "Імекс-Мерчендайз" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове, яким задовольнити первісну позовну заяву.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції, апелянт зазначав, що складення та реєстрація покупцем податкових накладних не є належним доказом здійснення господарської операції з поставки товару. За твердженнями скаржника, доказом передачі товару від продавця до покупця є видаткові накладні на товар, тоді як вони не були направлені покупцю - ТОВ "Техноблок", не були йому вручені, і матеріали справи не містять доказів відмови покупця від їх підписання, а тому отримання податкового кредиту за наслідком сплати попередньої оплати з боку покупця не можна розцінювати як доказ поставки та отриманням ним товару. Водночас, податкова накладна складається та реєструється особою, яка постачає товар, надає послуги або отримала попередню оплату, тож відповідачем за первісним позовом було складено податкові накладні за наслідком сплати попередньої оплати, а не за наслідком поставки товару. При цьому, ТОВ "Фрам-лайн" не було надано товарно-транспортні накладні щодо здійснення перевезення товару, маршрутні листи, довіреність на відвантаження та передачу товару, акти виконаних монтажних робіт, довіреність на отримання товару, тощо, тобто учасник справи не довів фактичне постачання товару іншими доказами, що не було враховано судом першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Дідиченко М.А., Андрієнко В.В., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 19.08.2020 р.

ТОВ "Фрам-Лайн" також не погодилось з рішенням першої інстанції та звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги повністю.

За твердженням вказаного апелянта, ТОВ "Фрам-Лайн" належним чином виконало свої зобов`язання з постачання товару покупцю, отже у покупця - первісного кредитора, не існувало вимог до ТОВ "Фрам-Лайн", які могли бути уступлені, тож правочин з уступки неіснуючої вимоги є недійсним правочином. Апелянт вважав, що при вирішенні зустрічного позову суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача за зустрічним позовом щодо фіктивності договорів уступки права вимоги та їх недійсності, адже за своїм змістом ці договори є договорами факторингу, хоча первісний та новий кредитор не є фінансовими установами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2020 р. відкрито апеляційне провадження; об`єднано апеляційні скарги ТОВ "Імекс-Мерчендайз" та ТОВ "Фрам-Лайн", які подані на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19, в одне провадження, призначено справу до розгляду на 19.08.2020 р.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2020 р., у зв`язку з перебуванням суддів Дідиченко М.А. та Андрієнко В.В. у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Поляк О.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 р. оголошено перерву до 26.08.2020 р.

У судовому засіданні, що відбулось 26.08.2020 р., позивач за первісним позовом просив задовольнити свою апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні первісних вимог та задовольнити їх у повному обсязі; доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом вважав необґрунтованими. Відповідач за первісним позовом підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог та задовольнити їх, а в іншій частині рішення залишити без змін; проти задоволення апеляційної скарги позивача за первісним позовом заперечував.

ТОВ "Техноблок" не взяло участі у розгляді справи судом апеляційної інстанції, хоча було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання. За висновками суду, неявка представників вказаного товариства не перешкоджає розгляду апеляційних скарг за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ТОВ "Імекс-Мерчендайз" підлягає частковому задоволенню, тоді як у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Фрам-Лайн" слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, ТОВ "Техноблок" прийняло до виконання рахунки-фактури на поставку металопластикових виробів та блоків віконних і здійснило оплату ТОВ "Фрам-Лайн" грошових коштів у розмірі 349 740,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 46 від 18.08.2016 р. на суму 149 975,28 грн.; № 49 від 30.08.2016 р. на суму 21 424,72 грн.; № 58 від 20.09.2016 р. на суму 120 000,00 грн.; № 63 від 10.10.2016 р. на суму 24 445,49 грн.; № 65 від 17.10.2016 р. на суму 3 894,51 грн.; № 140 від 05.01.2018 р. на суму 30 000,00 грн.

Отже, між ТОВ "Техноблок" та ТОВ "Фрам-Лайн" виникли зобов`язання з оплатної передачі товару, загальною вартістю 349 740,00 грн.

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За умовами ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частинами 1, 2 ст. 642 Цивільного кодексу України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України.

За статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 663 Цивільного кодексу України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Твердження позивача за зустрічним позовом стосовного того, що строк передачі товару покупцю не був визначений, суд апеляційної інстанції відхиляє за неспроможністю, оскільки, по-перше, такі доводи не відповідають визначенню закону щодо зустрічного характеру зобов`язання - купівлі-продажу, по-друге, - суперечать іншим доводам ТОВ "Фрам-Лайн", який, заперечуючи наявність у нього обов`язку з передачі оплаченого товару покупцю на 01.07.2019 р., посилався на ту обставину, що таке зобов`язання ним виконано і товар переданий, доказами чого є видаткові та податкові накладні, а також покази свідка.

Утім відповідно до статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Надані постачальником видаткові накладні № РН-0000843 від 07.09.2016 р. на суму 171 400,00 грн., № РН-0000977 від 17.10.2016 р. на суму 148 340,00 грн., № РН-0000964 від 05.01.2018 р. на суму 23 000,00 грн., які не підписані покупцем.

Податкові накладні, які за доводами відповідача за первісним позовом є належним доказами здійснення ним господарської операції з поставки товару, у розумінні актів цивільного законодавства, доказами, які підтверджують момент виконання продавцем зобов`язання, не являються.

Податкові накладні, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції.

Відповідно до абзацу 11 статті 1 і частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

У податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг та доходи від реалізації товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.08.2020 р. у справі № 922/2081/19.

Наведені у заяві свідка ОСОБА_1 твердження про виконання поставки товару покупцю, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки акти цивільного законодавства не передбачають показів свідка для підтвердження передачі товару між продавцем та покупцем у правовідносинах поставки (купівлі-продажу).

Отже, непередання продавцем, який одержав суму попередньої оплати узгодженого сторонами товару, надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Визначене право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове, грошове, зобов`язання.

ТОВ "Техноблок" на адресу відповідача за первісним позовом направило вимогу від 03.09.2018 р., в якій вимагало у відповідача за первісним позовом у разі не поставки товару в семиденний строк повернути суму попередньої оплати у розмірі 349 740,00 грн. Докази її направлення - опис вкладення у цінний лист та копія поштової накладної від 04.09.2018 р. - наявні у матеріалах справи.

Ця вимога не була виконана продавцем, отже була дійсною.

01.07.2019 р. між ТОВ "Імекс-Мерчендайз" (далі - новий кредитор) та ТОВ "Техноблок" (далі - первісний кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги від боржника - ТОВ "Фрам-Лайн", що належить первісному кредиторові і стає кредитором по отриманню права вимагати повернення суми передплати на підставі наступних первинних документів (платіжних доручень): № 46 від 18.08.2016 р. на суму 149 975,28 грн.; № 49 від 30.08.2016 р. на суму 21 424,72 грн.; № 58 від 20.09.2016 р. на суму 120 000,00 грн.; № 63 від 10.10.2016 р. на суму 24 445,49 грн.; № 65 від 17.10.2016 р. на суму 3 894,51 грн.; № 140 від 05.01.2018 р. на суму 30 000,00 грн. На загальну суму 349 740,00 грн.

За цим договором новий кредитор одержує всі права покупця замість первісного кредитора та стає стороною по правочину щодо сплати передплати та отримує всі права сторони по договору (правочину), як то вимагати від боржника сплати (повернення) всіх платежів, що випливають з даної господарської операції в тому числі штрафів, пені та індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних та будь-якого іншого (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, відступлення права вимоги, передбачене цією угодою, за зобов`язанням боржника від первісного кредитора до нового кредитора визначена сторонами в сумі 349 740,00 грн., та крім цього повна сума інших платежів передбачених діючим законодавством, як то індекс інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та будь-які інші платежі належні первісному кредиторові відповідно до закону.

Згідно п. 2.3 договору, новий кредитор здійснює розрахунок по даному договору, перед первісним кредитором, після отримання повного розрахунку боржника по основному договору у розмірі 249 740,00 грн.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 5.1 договору).

01.07.2019 р. між ТОВ "Імекс-Мерчендайз" (новий кредитор) та ТОВ "Техноблок" (первісний кредитор) складено та підписано акт приймання-передачі документів по договору про відступлення права вимоги, відповідно до якого на виконання ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає оригінали платіжних доручень на загальну суму 349 740,00 грн.

10.09.2019 р. між ТОВ "Імекс-Мерчендайз" (новий кредитор) та ТОВ "Техноблок" (первісний кредитор) укладено додаткову угоду № 1 до договору про відступлення права вимоги від 01.07.2019 р., згідно якої сторони дійшли згоди викласти пункти 2.1, 2.3 договору в наступній редакції:

"Пункт 2.1 відступлення права вимоги, передбачене цією угодою, за зобов`язанням боржника від первісного кредитора до нового кредитора визначена сторонами в сумі 349 740,00 грн. основного боргу, 46 655,32 грн. інфляційних втрат та 8 365,00 грн. 3 % річних;

Пункт 2.3 за відступлення права вимоги новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору 404 760,32 грн., після отримання грошових коштів від боржника по основному договору або після стягнення грошових коштів за договором на підставі рішення суду".

Доводи продавця з приводу того, що уступка права вимоги є договором факторингу і тому є недійною,не заснована на законі.

В силу статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Основною відмінністю договору факторингу від цесії, є те, що фактор отримує права вимоги по грошовим зобов`язанням виключно в обмін на фінансування клієнта. При цьому фактором надаються також і інші фінансові послуги клієнту. Основним надання за факторинговими операціями є фінансування клієнта та надання йому інших фінансових послуг, пов`язаних з таким фінансуванням, зокрема, обслуговування рахунку.

Тож грошове фінансування, надане в певній валюті, у певному розмірі, з певною періодичністю, є істотними умовами договору факторингу, і під таке фінансування клієнт уступає фактору належні йому або ті, що можуть виникнути у майбутньому, грошові вимоги, які виникають із його звичайної господарської діяльності.

Натомість у цесії основними надання виступає саме право (вимога), яке уступається, а отримані за уступку кошти - еквівалентом (ціною) вимоги, узгодженої між сторонами.

Таким чином, договір від 01.07.2019 р., укладений між старим кредитором у зобов`язанні, і новим кредитором, є договором цесії, а не факторингу.

Права боржника чітко окреслені нормами закону. Так, в силу частини 2 статті 517 Цивільного кодексу України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, а відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 518 Цивільного кодексу України - має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Судова колегія зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на обсяг прав і зобов`язань боржника, а тому для нього не має істотного значення особа, якій надається виконання.

При таких обставинах справи, для задоволення зустрічного позову підстави відсутні.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Враховуючи, що тягар доказування виконання зобов`язання покладено на постачальника, і останній не надав доказів такого виконання і не повернув попередньої оплати ні первісному, ні новому кредитору, колегія суддів дійшла до висновку про законність та обґрунтованість первісного позову і наявність підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом грошових коштів, сплачених у якості попередньої оплати у розмірі 349 740,00 грн.

Стосовно заявлених до стягнення з відповідача за первісним позовом 46 655,32 грн. інфляційних втрат, 8 365,00 грн. 3 % річних та 49 869,09 грн. пені за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 14.09.2018 р. по 01.07.2019 р., то колегія суддів враховує таке.

Нормами статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснені розрахунки, апеляційний господарський суд встановив, що заявлені позивачем за первісним позовом 46 655,32 грн. інфляційних втрат та 8 365,00 грн. 3 % річних є такими, що ґрунтуються на актах цивільного законодавства, а тому вимоги первісного позову в цій частині слід задовольнити.

Водночас, пеня, за визначенням частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, є видом неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. В силу частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовані Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", положеннями якого встановлено, що за прострочення платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру відповідальності, пеня стягненню не підлягає, за винятком випадків, коли розмір пені встановлений чинними актами законодавства.

Отже, в силу наведених положень законодавства розмір відповідальності у вигляді пені встановлюються у договорі за згодою сторін.

Договір поставки, укладений у спрощений спосіб, не передбачав забезпечення зобов`язань постачальника у вигляді пені, тож у задоволенні вимог первісного позову в частині стягнення пені слід відмовити.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору невірно застосовані норми матеріального права, та зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За таких обставин справи, апеляційна скарга ТОВ "Імекс-Мерчендайз" підлягає частковому задоволенню, тоді як у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Фрам-Лайн" на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19 належить відмовити. Отже оскаржене рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у даній справі у частині відмови у задоволенні первісних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення первісного позову. У зустрічному позові відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору розподіляються пропорційно.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн" на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз" на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19 скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз" задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн" (01011, м. Київ, Печерський район, вул. Рибальська, буд. 13; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс-Мерчендайз" (03062, м. Київ, Святошинський район, вул. Стрийська, буд. 3; ) 349 740,00 грн. боргу, 46 655,32 грн. інфляційних втрат, 8 365,00 грн. 3 % річних та 6 071,40 грн. судового збору за подання позову, 9 107,10 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. В решті вимог відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2020 р. у справі № 910/9739/19 щодо відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Доручити господарському суду міста Києва видати наказ.

Матеріали справи № 910/9739/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.09.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді О.І. Поляк

С.А. Пашкіна