СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Справа № 905/412/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (вх.№1922 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 09.07.2020, ухвалене суддею Макаровою Ю.В. у приміщенні господарського суду Донецької області 09.07.2020 о 17:20 годині (повний текст рішення складено та підписано 14.07.2020) у справі №905/412/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсировинаімпорт", м.Дніпро,

до Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь", м.Маріуполь Донецької області,

про стягнення 1328468,34 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Промсировинаімпорт" звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, прийнятої судом) в якій просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1328468,34 грн., з яких 1203470,35 грн. сума основного боргу, 90937,13 грн. сума пені, 19572,66 грн. - розмір 3% річних, 14488,20 грн. - розмір інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Донецької області від 09.07.2020 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 1203470,35 грн., суму пені у розмірі 90937,13 грн., 3% річних у розмірі 19557,49 грн, інфляційні втрати у розмірі 14488,20 грн; судовий збір у розмірі 19926,80 грн та витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 11999,86 грн. В частині стягнення 3% річних у розмірі 15,17 грн - відмовлено. Повернуто ТОВ "Промсировинаімпорт" з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2003,09 грн., сплачений платіжним дорученням №44 від 24.02.2020.

Суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань з оплати отриманого від позивача обладнання та зазначив, що оплата за поставлене за видатковою накладною №43 від 05.08.2018 обладнання, що обумовлене специфікацією №1 від 27.02.2019, повинна була бути здійснена відповідачем до 15.08.2019 включно, а вже з 16.08.2019 почалося прострочення виконання зобов`язання; оплата за поставлене за видатковою накладною № 49 від 07.10.2019 обладнання, обумовлене специфікацією №1 від 13.09.2019, повинна була бути здійснена відповідачем до 27.10.2019 включно, а вже з 28.10.2019 почалося прострочення виконання зобов`язання.

Посилання відповідача на застосування оперативно-господарської санкції до позивача на підставі п. 5.6 договору, та, відповідно, на необхідність зменшення суми основного боргу на відповідну суму санкцій - 79935,20 грн., суд визнав безпідставними з огляду на наступне: згідно з п.5.6. договору неустойка, що підлягає сплаті постачальником, а також понесені покупцем витрати і збитки, що підлягають відшкодуванню постачальником, розраховані в порядку, визначеному даним договором і діючим законодавством, можуть бути утримані покупцем в односторонньому безумовному порядку (в тому числі закінчення строку дії даного договору) із суми, що підлягає оплаті постачальнику, шляхом відправки постачальнику відповідного повідомлення із зазначенням суми неустойки, розрахунку витрат і збитків; за умовами договору, про застосування оперативно-господарської санкції відповідач зобов`язаний письмово повідомити позивача, але певного строку такого повідомлення не встановлено; виходячи із таких основних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що такий строк повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції має бути розумним, та у будь-якому випадку відповідне повідомлення мало бути здійснено до звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за поставлену продукцію; матеріали справи містять претензію вих.№08.06/2725 від 26.05.2020 на суму 79935,20 грн., у якій з посиланням на порушення позивачем строків поставки товару за умовами специфікації №1 від 27.02.2019, на підставі п.7.3. договору відповідач просить позивача перерахувати суму неустойки на рахунок відповідача, у випадку ж несплати штрафних санкцій у строк до 08.06.2020 попереджає, що сума претензії буде утримана згідно з п.5.6. договору по рахунку №42 від 05.08.2019, разом з тим, вказана претензія із розрахунком штрафних санкцій була надіслана відповідачем на адресу позивача більш ніж через 11 місяців з дати настання строку поставки відповідно до умов Специфікації №1 від 27.02.2019 - 29.05.2019 та після звернення позивача до суду з даним позовом - 25.02.2020, окрім того, вказана неустойка розрахована ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" лише 26.05.2020, тобто майже через шість місяців після закінчення строку дії договору; також з матеріалів справи та позиції позивача вбачається, що між сторонами існує спір щодо наявності підстав для нарахування відповідачем позивачеві штрафних санкцій, отже ці санкції не підлягають стягненню в безспірному порядку.

З огляду на вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення умов договору щодо своєчасної оплати поставленого товару та виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором лише частково, внаслідок чого залишилась непогашена заборгованість у розмірі 1203470,35 грн, господарський суд задовольнив позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Наданий позивачем розрахунок пені в розмірі 90937,13 грн. суд визнав арифметично вірним і таким, що відповідає вимогам закону та умовам договору. У клопотанні відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% судом було відмовлено з посиланням на недоведеність наявності передбачених законом підстав для такого зменшення.

Також суд першої інстанції погодився із визначеним позивачем розміром інфляційних втрат - 14488,20 грн., а стосовно заявленої до стягнення суми 3% річних у розмірі 19572,66 грн. вказав на наявність арифметичних помилок, у зв`язку з чим зазначив, що задоволенню підлягають 3% річних у загальному розмірі 19557,49 грн., а у стягненні 3% річних у розмірі 15,17 грн. слід відмовити.

Судові витрати, в тому числі, витрати ТОВ "Промсировинаімпорт" на правову допомогу, які суд визнав підтвердженими належними доказами, оскаржуваним рішенням суду було стягнуто з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, враховуючи, що позивачем в ході розгляду справи було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій заявник також просив суд вирішити питання щодо надмірно сплаченої суми судового збору, місцевий господарський суд із посиланням на ст.7 Закону України "Про судовий збір" зазначив, що надмірно сплачений судовий збір в сумі 2003,09 грн. підлягає поверненню платнику.

Відповідач із рішенням частково не погодився, у межах встановленого законом строку подав апеляційну скаргу, в якій просить суд оскаржуване рішення змінити в частині стягнення основного боргу в сумі 79935,20 грн., пені в розмірі 90937,13 грн., 3% річних у розмірі 19557,49 грн., інфляційних втрат у розмірі 14488,20 грн. та відмовити в цій частині у задоволенні позовних вимог. Також заявник просить у разі, якщо суд прийде до висновків про залишення рішення без змін в частині стягнення пені, керуючись ст.233 ГК України, ст.86 ГПК України зменшити суму штрафних санкцій на 90%.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт наводить наступні твердження: місцевим господарським судом проігноровано доводи відповідача стосовно наявності підстав для стягнення з позивача на користь відповідача неустойки в порядку п.7.3, 5.6 договору за порушення строків поставки товару в сумі 79935,20 грн., про що зазначав відповідач у направленій позивачу претензії на загальну суму 79935,20 грн.; оскільки позивачем не надано до матеріалів справи підтвердження виконання ним п.6.3 договору, то відсутні підстави для нарахування відсотків річних, пені та інфляції; судом першої інстанції не взято до уваги контррозрахунки штрафних санкцій, надані відповідачем, згідно з якими різниця в розрахунку пені складає 959,22 грн., інфляції - 158,21 грн.; суд не врахував доводи відповідача щодо наявності виняткових обставин, що є підставою для зменшення розміру пені на 90%, а саме: діяльність ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" ускладнена тим, що підприємство знаходиться у м.Маріуполь - населеному пункті, в якому проводилася антитерористична операція (і на теперішній час триває операція об`єднаних сил), що призвело до порушення залізничного сполучення і змусило ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" перейти на поставку сировини більш дорогим морським транспортом, у виробництві стало використовуватися більш дороге імпортне вугілля через неможливість забезпечення українським вугіллям, що знаходиться на тимчасово неконтрольованій державою території, збільшилися відстані маршруту перевезення залізничним транспортом, що призвело до додаткових витрат на сплату залізничних тарифів; згідно з наданими відповідачем суду першої інстанції звітами про фінансові результати, збитки ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" станом на 31.12.2019 становлять 5670917 тис. грн. Щодо суми витрат позивача на правову допомогу, відповідач вважає її завищеною, вказує на відсутність доказів фактичного понесення відповідних витрат, а також на те, що перелік наданих адвокатом послуг не відповідає дійсності, суперечить матеріалам справи. В апеляційній скарзі заявником наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" на стадії апеляційного провадження за загальну суму 7556,55 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 08.09.2020, встановлено строк до 01.09.2020 для подання відзивів на апеляційну скаргу, заяв, клопотань тощо.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 задоволено клопотання апелянта про участь представника в судовому засіданні 08.09.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

01.09.2020, тобто в межах встановленого судом строку, позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про наступне: у претензії від 25.05.2020, на яку посилається відповідач, міститься лише попередження про можливість застосування санкцій за несвоєчасну поставку, а не про факт їх застосування; матеріалами справи підтверджується наявність підстав для стягнення з відповідача відсотків річних, пені та інфляційних; відповідачеві було правомірно відмовлено у зменшенні суми штрафних санкцій, оскільки ним не доведено перебування підприємства у скрутному фінансовому становищі; відповідачем не мотивовано належним чином його заперечень щодо розміру витрат позивача на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню. У відзиві на апеляційну скаргу позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом даної справи в апеляційній інстанції, в загальному розмірі 7500,00 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 задоволено клопотання позивача про участь представника в судовому засіданні 08.09.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Присутні в судовому засіданні 08.09.2020 представники сторін (у режимі відеоконференції) підтримали викладену ними письмово правову позицію.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутні в судовому засіданні представники учасників справи погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

27.02.2019 між ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" (покупець) та ТОВ "Промсировинаімпорт" (постачальник) було укладено Типовий договір №089ЛО/8/463 (т.1, а.с.8), за яким постачальник зобов`язався передати, а покупець - прийняти і оплатити обладнання на умовах, передбачених даним договором (п.1.1. договору).

Відповідно до п.4.3. договору загальна сума договору визначається як сумарна вартість обладнання, поставка здійснюється згідно доданих до нього специфікацій.

Згідно з п.5.2. договору оплата за поставлене обладнання буде здійснюватись протягом строку, вказаного в специфікації, який обраховується з моменту поставки обладнання і надання документів, вказаних в п.6.3. договору.

У п.5.6 договору сторонами встановлено наступні умови: неустойка, що підлягає сплаті постачальником, а також понесені покупцем витрати і збитки, що підлягають відшкодуванню постачальником, розраховані в порядку, визначеному даним договором і діючим законодавством, можуть бути утримані покупцем в односторонньому безумовному порядку (в тому числі, після закінчення строку дії даного договору) із суми, що підлягає оплаті постачальнику, шляхом відправки постачальнику відповідного повідомлення із зазначенням суми неустойки, розрахунку витрат і збитків. Утримання неустойки, витрат і збитків не тягне за собою зміни ціни обладнання. В результаті перерахування покупцем грошових коштів в сумі, що підлягає оплаті постачальнику після утримання неустойки, розрахунків і збитків, вказаних в повідомленнях, що вважаються виконанням в повному обсязі зобов`язань покупця по перерахунку грошових коштів в сумі, що підлягає оплаті постачальнику до утримання неустойки, витрат і збитків, указаних у повідомленні. У випадку якщо сума неустойки, витрат і збитків, що підлягають утриманню, перевищує суму, що підлягає оплаті постачальнику, оперативно-господарська санкція, передбачена даним пунктом договору, за рішенням покупця може бути розповсюджена також і на інші договори, укладені між покупцем і постачальником.

Відповідно до п.5.8. договору залік зустрічних однорідних вимог неможливий без згоди Покупця.

Умовами п.6.1, 6.2 договору передбачено, що приймання обладнання за кількістю та якістю здійснюється у відповідності до вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Держарбітражу від 15.06.1965 №П-6 (далі Інструкція №П-6) та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу при від 25.04.1966 №П-7 (далі Інструкція №П-7).

У п.6.3 договору сторони дійшли згоди, що постачальник зобов`язаний надати покупцю до початку приймання обладнання оригінали наступних документів: рахунок на оплату обладнання, транспортні та супровідні документи, пакувальні документи, сертифікат або паспорт якості постачальника або виробника (в разі якщо постачальник не є виробником), сертифікат санітарно-гігієнічного висновку та сертифікат радіологічної безпеки (в передбачених законодавство випадках), акт прийому-передачі обладнання (в 2-х примірниках), оформлений з боку постачальника, інші документи, зазначені в специфікаціях. Згідно з п.6.4. договору покупець вправі відмовитись від прийомки поставленого обладнання до надання документів, вказаних в п.6.3. договору.

У випадку поставки обладнання, що не відповідає умовам договору (по якості, номенклатурі, упаковці) або супровідним документам а також обладнання, пошкодженого внаслідок невідповідності упаковки і/або маркування, порушення правил транспортування (при доставці транспортними засобами постачальника або перевізника по договору з постачальником), обладнання приймається покупцем на зберігання (п.6.5. договору).

За умовами п.7.2 договору, за порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної ставки НБУ, діючої у відповідному періоді.

Відповідно до п.7.3. договору у випадку порушення строків і обсягів поставок обладнання, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 8% від вартості не поставленого в строк обладнання. У випадку порушення строків поставки більше, ніж на 10 календарних днів покупець вправі відмовитись від подальшої прийомки і оплати обладнання, а також вимагати повернення раніше сплачених за обладнання сум, які постачальник зобов`язаний повернути протягом трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення покупця, які вважаються отриманими постачальником по закінченню трьох робочих днів з моменту його поставки покупцю на адресу постачальника, вказаному в даному договорі.

За змістом п.10.5 договору строк його дії до 31.12.2019. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від прийнятих на себе обов`язків (в т.ч. гарантійних).

27.02.2019 сторонами було укладено специфікацію №1 до договору №089ЛО/8/463 (т.1, а.с.15), у якій погоджено поставку обладнання загальною вартістю 1199028,00 грн. За умовами п.5 даної специфікації строк оплати поставленого обладнання відстрочується на 10 календарних днів по факту поставки. Датою поставки вважається дата, вказана в товаротранспортній і/або розрахунковій накладній з відміткою покупця про отримання обладнання (п.8 специфікації №1 від 27.02.2019).

13.09.2019 сторонами було підписано ще одну специфікацію №1 до договору (т.1, а.с.16), у якій погоджено поставку обладнання загальною вартістю 79800,54грн. За умовами п.5 даної специфікації строк оплати поставлених ресурсів здійснюється протягом 20 календарних днів. Датою поставки вважається дата передачі ресурсів представнику покупця на складі постачальника у відповідності з товаротранспортною та розрахунковою накладною з відміткою в товаротранспортній або розрахунковій накладній (п.7 Специфікації №1 від 13.09.2019).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було поставлено:

- товар, зазначений у Специфікації №1 від 27.02.2019 на суму 1199028,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №43 від 05.08.2019, актом №1 від 05.08.2019 приймання-передачі товару та товарно-транспортною накладною №000034 від 05.08.2019 (т.1, а.с. 17 - 20);

- товар, зазначений у Специфікації №1 від 13.09.2019 на суму 83637,37 грн., що підтверджується видатковою накладною №49 від 07.10.2019, актом №2 від 07.10.2019 приймання-передачі товару та товарно-транспортною накладною №000038 від 07.10.2019 (т.1, а.с.21 - 25).

Вказаний товар був прийнятий представниками відповідача, що підтверджується підписами уповноважених представників на видаткових накладних та актах приймання-передачі товару.

Відповідач здійснив лише часткову оплату отриманого обладнання за видатковою накладною №49 від 07.10.2019, про що свідчать платіжні доручення № від 27.12.2019 на суму 72525,84 грн. та № від 31.01.2020 на суму 6669,18 грн. (т.1, а.с. 56, 57).

Факт отримання від позивача обладнання та його часткової оплати у вищезазначеному розмірі відповідачем в ході апеляційного провадження не заперечується.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями, в яких просив виконати зобов`язання за договором у повному обсязі.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором в частині своєчасної та в повному обсязі оплати отриманого обладнання, позивач у лютому 2020 року звернувся до суду із даним позовом про стягнення суми боргу у розмірі 1203470,35 грн. (в тому числі - за видатковою накладною №43 - 1199028,00 грн., за видатковою накладною №49 - 4442,35 грн.), пені у розмірі 90937,13 грн., 3% річних у розмірі 19572,66 грн., інфляційних втрат у розмірі 14488,20 грн. (з урахуванням заяви б/н від 28.05.2020 про зменшення розміру позовних вимог, т.1, а.с.137).

У позовній заяві (т.1, а.с.4) позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 21928,89 грн.

В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач надав відзив на позовну заяву (т.1, а.с.72), в якому навів заперечення щодо позовних вимог, контррозрахунок сум пені, інфляційних та річних, орієнтовний розрахунок суми судових витрат, а також просив суд у разі прийняття рішення про задоволення позову зменшити суму штрафних санкцій на 90%.

Також, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до позивача з претензією вих.№08.06/2725 від 26.05.2020 (т.1, а.с.133), в якій зазначив, що згідно з п. 7.3. договору у випадку порушення строків і обсягів поставок обладнання, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 8% від вартості не поставленого в строк обладнання, навів розрахунок штрафу (на суму 79935,20 грн.) та запропонував позивачеві перерахувати вказану суму на рахунок ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь", зазначивши, що у випадку несплати штрафних санкцій до 08.06.2020 вони будуть утримані відповідно до п. 5.6. договору.

Місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги - з обґрунтуванням, наведеним вище.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів статті 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Укладений між сторонами типовий договір №089ЛО/8/463 від 27.02.2019 є підставою для виникнення у його сторін прав і обов`язків, визначених ним, та за своїм змістом та правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України та ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, в силу статті 265 Господарського кодексу України, статті 712 і 655 Цивільного кодексу України, пункту 1.1 договору, постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і оплатити товар, на умовах, викладених в даному договору.

Відповідно до п.п.7, 8 Специфікацій датою поставки вважається: за специфікацією №1 від 27.02.2019 - дата вказана в товаротранспортній і/або розрахунковій накладній з відміткою покупця про отримання обладнання; за специфікацією №1 від 13.09.2019 - дата передачі ресурсів представнику покупця на складі постачальника у відповідності з товаротранспортною та розрахунковою накладною з відміткою в товаротранспортній або розрахунковій накладній.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивачем були виконані взяті на себе зобов`язання за договором та специфікацій до нього, а саме, здійснено відповідачу поставку обладнання в узгодженому місці призначення на загальну суму 1282665,37 грн. Оплату продукції відповідачем здійснено частково, у зв`язку з чим у відповідача виник борг у розмірі 1203470,35 грн. Факт поставки товару на вказану суму відповідачем не заперечується.

У відзиві на позовну заяву, наданому суду першої інстанції (т.1, а.с.72), відповідач заперечував проти стягнення суми основного боргу, посилаючись на недотримання позивачем вимог п.6.3 договору щодо надання до початку приймання обладнання зазначених у даному пункті документів (рахунку на оплату, сертифікатів, товаросупровідних документів тощо).

Місцевий господарський суд надав належну оцінку вищевказаним запереченням та із посиланням на норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, на умови договору, положення Інструкцій №П-6 та №П-7 (якими сторони домовилися керуватися при прийманні обладнання за кількістю та якістю) обґрунтовано дійшов висновку, що, оскільки матеріали справи не містять акту про відсутність товаросупровідної документації, доказів, що підтверджують наявність претензій відповідача щодо відсутності певної документації при прийманні продукції та встановлення позивачу строку для її надання, не надано доказів відмови від отримання товару та прийняття його у встановленому порядку на відповідальне зберігання - то із викладеного вбачається, що свої зобов`язання з поставки обладнання позивач виконав належним чином відповідно до умов договору, відповідно, підстави для затримання оплати продукції відсутні.

Специфікацією №1 від 27.02.2019 до договору сторони визначили, що розрахунки за поставлену продукцію здійснюються протягом 10 календарних днів по факту поставки, а за специфікацією №1 від 13.09.2019 протягом 20 календарних днів.

Отже, оплата за поставлене за видатковою накладною №43 від 05.08.2018 обладнання, що обумовлене специфікацією №1 від 27.02.2019, повинна була бути здійснена відповідачем до 15.08.2019 включно, а вже з 16.08.2019 почалося прострочення виконання зобов`язання; оплата за поставлене за видатковою накладною № 49 від 07.10.2019 обладнання, обумовлене специфікацією №1 від 13.09.2019, повинна була бути здійснена відповідачем до 27.10.2019 включно, а вже з 28.10.2019 почалося прострочення виконання зобов`язання.

В ході апеляційного провадження відповідач вищенаведених обставин не заперечував. Разом з тим, апелянт стверджує, що місцевим господарським судом проігноровано доводи відповідача стосовно наявності підстав для стягнення з позивача на користь відповідача неустойки в порядку п.7.3, 5.6 договору за порушення строків поставки товару в сумі 79935,20 грн., про що зазначав відповідач у направленій позивачу претензії на загальну суму 79935,20 грн. Саме зі стягненням вказаної суми основного боргу не погоджується апелянт, в решті суми заборгованості за оплату товару, поставленого за видатковими накладними №43 та №49, рішення суду відповідачем не оскаржується.

Надаючи оцінку вищевказаному аргументу, колегія суддів зазначає, що, як було встановлено вище, умовами договору (п.7.3) дійсно передбачено відповідальність постачальника за порушення строків і обсягів поставок обладнання у вигляді неустойки в розмірі 8% від вартості не поставленого в строк обладнання, при цьому згідно з п.5.6. договору неустойка, що підлягає сплаті постачальником, а також понесені покупцем витрати і збитки, що підлягають відшкодуванню постачальником, можуть бути утримані покупцем в односторонньому безумовному порядку (в тому числі закінчення строку дії даного договору) із суми, що підлягає оплаті постачальнику, шляхом відправки постачальнику відповідного повідомлення із зазначенням суми неустойки, розрахунку витрат і збитків.

Тобто, згідно з договором, необхідною умовою для утримання з позивача зазначеної відповідачем суми 79935,20 грн. є направлення позивачеві відповідного повідомлення із зазначенням суми неустойки, розрахунку витрат і збитків.

Апелянт стверджує, що таким повідомленням фактично була направлена ним позивачу претензія вих.№08.06/2725 від 26.05.2020 (т.1, а.с.133).

Разом з тим, як вбачається зі змісту вказаної претензії, відповідач у ній зазначив, що згідно з п. 7.3. договору у випадку порушення строків і обсягів поставок обладнання, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 8% від вартості не поставленого в строк обладнання, навів розрахунок штрафу (на суму 79935,20 грн.) та запропонував позивачеві перерахувати вказану суму на рахунок ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь", зазначивши, що у випадку несплати штрафних санкцій до 08.06.2020 вони будуть утримані відповідно до п. 5.6. договору. Тобто фактично у даній претензії міститься лише попередження про можливість застосування санкцій за несвоєчасну поставку, а не про факт їх застосування.

В суді апеляційної інстанції представником відповідача зазначено, що ним не надано до матеріалів справи будь-яких інших доказів направлення позивачеві повідомлень, що відповідали б вищенаведеним вимогам п. 5.6, 7.3 договору.

Колегія суддів зазначає, що відповідне є безумовною підставою для відмови в задоволенні апеляційних вимог в частині зменшення основного боргу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, на суму 79935,20 грн., та погоджується з висновками місцевого господарського суду про стягнення заборгованості за договором в розмірі 1203470,35 грн. в повному обсязі.

Стосовно нарахувань, здійснених на вказану суму, відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи підтвердження виконання ним п.6.3 договору, то відсутні підстави для нарахування відсотків річних, пені та інфляції.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається зі змісту договору, ним не встановлено умов, які передбачали б, що у разі ненадання покупцеві документів, перелічених у п.6.3, постачальник звільняється від сплати відсотків річних, пені та втрат від інфляції. Сторонами лише визначено, що покупець не несе відповідальності за порушення строку виконання грошових зобов`язань на період до моменту закінчення оскарження результатів перевірки, проведеної уповноваженими державними органами, якими буде встановлено порушення, допущені постачальником або контрагентами постачальника (зокрема, щодо оформлення первинних документів, пов`язаних з виконанням договору).

Однак будь-яких доказів проведення такої перевірки та оскарження її результатів матеріали справи не містять.

Окрім того, як уже зазначалося, місцевим господарським судом в ході розгляду справи було встановлено (і відповідачем вказаних висновків не спростовано), що ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" було прийнято поставлене позивачем обладнання, при цьому факт ненадання позивачем разом із товаром документів, передбачених п.6.3 договору, або факт наявності будь-яких недоліків у вказаних документах, не був зафіксований в установленому договором та чинними нормативними актами порядку.

Отже, відповідачем не доведено наявності підстав для застосування будь-яких правових наслідків ненадання постачальником покупцеві документів, передбачених п. 6.3 договору, або їх неправильного оформлення.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, із посиланням на ст. 549, 610, 611 ЦК України, ч.6 ст.232 ГК України, умови п.7.2 договору (яким встановлено, що за порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної ставки НБУ, діючої у відповідному періоді) правомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача передбаченої договором пені.

При цьому суд першої інстанції погодився з розрахунком, доданим позивачем до заяви про зменшення позовних вимог (т.1, а.с.139), відповідно до якого заявлена до стягнення пеня у розмірі 90937,13 грн. нарахована позивачем наступним чином:

- за видатковою накладною №43 від 05.08.2019 за період з 16.08.2019 по 16.02.2020 включно у розмірі 88728,07 грн. (за 185 днів прострочення);

- за видатковою накладною №49 від 07.10.2019 за період з 28.10.2019 по 25.02.2020 включно у розмірі 2209,06 грн. (за 121 день прострочення).

Перевіривши вказаний розрахунок, колегія суддів зазначає, що стосовно другої суми (2209,06 грн.) він є арифметично правильним та співпадає із контррозрахунком, наданим відповідачем суду першої інстанції (т.1, а.с. 74, 75).

Стосовно першої суми, що підлягає нарахуванню на заборгованість, яка виникла за видатковою накладною №43, суд першої інстанції, а також обидві сторони у своїх розрахунках, правильно визначили початок періоду розрахунку заборгованості - 16.08.2019. Кінцевою датою вказаного періоду позивач (з яким погодився місцевий господарський суд) зазначив 16.02.2020 (тобто пеню розраховано за 185 днів прострочення), а відповідач - 14.02.2020 (за 183 дні прострочення).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ч.3 ст.254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, з урахуванням приписів вказаних норм, колегія суддів зазначає, що пеню має бути розраховано за період з 16.08.2019 по 15.02.2020 включно (за 184 дні прострочення).

Присутній в судовому засіданні 08.09.2020 представник позивача визнав, що при розрахунку пені позивачем було допущено вищевказану помилку. Представником відповідача було зазначено, що тривалість періоду прострочення - 183 дні - ним визначено шляхом ділення на 2 кількості днів у році (365).

Отже, колегія суддів зазначає, що обома сторонами при здійсненні розрахунків не дотримано вищенаведених приписів ч.3 ст.254 ЦК України.

Тобто належний до стягнення розмір пені має розраховуватися за період з 16.08.2019 по 15.02.2020 включно (за 184 дні прострочення). Виходячи з даного розрахунку, колегія суддів зазначає, що за вказаний період сума пені становить 88248,46 грн., а відтак, загальний розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення оплати товару, поставленого за обома видатковими накладними, становить 90457,52 грн.

В апеляційній скарзі заявник стверджує, що місцевим господарським судом безпідставно не задоволено його клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 90%, та просить у разі, якщо суд апеляційної інстанції прийде до висновків про залишення рішення без змін в частині стягнення пені, керуючись ст.233 ГК України, ст.86 ГПК України зменшити суму штрафних санкцій на 90%.

Надаючи оцінку аргументам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання - у відповідності до ст.13, 76 - 79 ГПК України.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18, від 31.10.2019 у справі №911/874/19, від 07.11.2019 у справі №917/104/19, від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 тощо).

У постанові від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19 Верховним Судом зазначено, що висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд надав належну оцінку аргументам відповідача, наведеним у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, мотивованому тяжким фінансовим становищем ПрАТ "МК "Азовсталь" та зазначив наступне: позивач також здійснює господарську діяльність в умовах економічної кризи, однак зазначені обставини не завадили йому, як постачальнику, поставити передбачене спірним договором обладнання, та, внаслідок порушення грошового зобов`язання покупцем (ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь") по зазначеному договору, позивач тривалий час не досяг очікуваних результатів від господарської діяльності, натомість відповідач, не маючи зауважень до обладнання та використовуючи його у своїй господарській діяльності, під час розгляду справи не вчинив дій хоча б з часткового розрахунку з позивачем, навпаки заперечував настання строку оплати; спірний договір був укладений в 2019 році, коли вже тривала антитерористична операція, тобто відповідач на час укладення договору був обізнаний з вказаними обставинами; суд також визнав необґрунтованим посилання відповідача на запровадження постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" карантину на всій території України та облаштування ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" кисневих постів в лікарнях міста Маріуполя, оскільки, як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виготовлення медичного обладнання не відноситься до видів господарської діяльності, які здійснює відповідач, крім того, заборгованість за спірним договором, на яку було нараховано пеню, виникла до розповсюдження епідемії коронавірусу COVID-19 та запровадження карантину в Україні; позивач також здійснює підприємницьку діяльність на території України та зазнає негативного впливу на господарську діяльність внаслідок поширення коронавірусу на території України та запроваджених обмежувальних заходів, спрямованих на запобігання поширенню епідемії, як і відповідач.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що на момент взяття ПрАТ "МК "Азовсталь" на себе відповідних зобов`язань вищенаведені фактори ризику, на які посилався даний учасник справи в суді першої та апеляційної інстанції, вже існували.

Щодо посилань апелянта на ускладнення логістики поставок через воєнні дії, використання дорогого імпортного вугілля через неможливість забезпечення українським вугіллям, що знаходиться на тимчасово неконтрольованій державою території, збільшення відстані перевезення залізничним транспортом, здійснення переходу на більш дорогий морський транспорт, загрозу зупинки виробництва, падіння його обсягу тощо - колегія суддів зазначає, що заявником не доведено в суді першої та апеляційної інстанції ту обставину, що вищевказані фактори, які, за твердженням відповідача, призвели до понесення ним значних збитків станом на 31.10.2019 та 31.12.2019, виникли вже після укладення договору від 27.02.2019.

Тобто, перебуваючи у скрутному фінансовому становищі, ПрАТ "МК "Азовсталь" взяло на себе передбачені договором зобов`язання, у тому числі, щодо сплати неустойки в у разі порушення своїх договірних зобов`язань зі своєчасної оплати отриманого обладнання.

З урахуванням принципу свободи договору, встановленого ст.627 ЦК України, змісту ст.42 ГК України, якою визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, колегія суддів зазначає, що, уклавши договір на певних умовах за наявності відповідних обставин, сторона договору не може посилатися на вказані обставини в обґрунтування поважності причин неналежного виконання цього договору.

Окрім того, рівень прибутковості виробництва відноситься до ризиків підприємницької діяльності, так само як і необхідність сплати неустойки за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань.

Обґрунтовуючи у відзиві на позовну заяву своє клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідач, зокрема, зазначив, що ПрАТ "МК "Азовсталь" витратило близько 7 млн. грн. на облаштування кисневих постів у лікарнях м.Маріуполя. Однак всупереч вимогам ст. 76, 77 ГПК України відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції доказів на підтвердження відповідних обставин.

Також відповідачем у суді першої та апеляційної інстанції не доведено, що запропоноване ним зменшення розміру неустойки враховує інтереси обох сторін, оскільки стягнення лише 10% від визначеної згідно з договором суми неустойки, на думку колегії суддів, не відповідає обставинам справи, приписам ст.233 ГК України, ст. 551 ЦК України, а також загальним засадам цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів також вважає, що сума штрафних санкцій, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не є надмірно великою у порівнянні з основним боргом, оскільки складає менше 10% від його розміру.

Як уже зазначалося, відповідно до змісту норм чинного законодавства, зменшення розміру неустойки є не обов`язком, а правом суду, яке він може реалізувати у кожному конкретному випадку за результатами оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів - тобто вирішення даного питання належить до судового розсуду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив відповідачеві у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені на 90%.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення 3% річних у розмірі 19572, 66 грн. в порядку ст.625 ЦК України, що нараховані позивачем наступним чином:

- на заборгованість за видатковою накладною №43 від 05.08.2019 за період з 16.08.2019 по 25.02.2020 у розмірі 19118,75 грн.;

- на заборгованість за видатковою накладною №49 від 07.10.2019 за період з 28.10.2019 по 25.02.2020 у розмірі 453,91 грн.

Згідно з наданим відповідачем контррозрахунком, сума 3% річних за відповідні періоди становить 19557,49 грн. і складається з 19103,67 грн. за видатковою накладною №43 та 453,82 грн. за видатковою накладною №49.

Перевіривши відповідні розрахунки за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон", колегія суддів зазначає, що правильним є розрахунок, наданий відповідачем, оскільки позивачем не враховано, що 2020 рік є високосним, тобто кількість днів у ньому становить 366.

Тому, на думку колегії суддів, місцевий господарський суд після перевірки правильності нарахування сум відсотків річних обґрунтовано погодився з розрахунком відповідача та зазначив в оскаржуваному рішенні про те, що стягненню підлягає 19557,49 грн. 3% річних, а у стягненні 3% річних у розмірі 15,17 грн. має бути відмовлено.

Позивач просив суд стягнути з відповідача також інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, в загальній сумі 14488,20 грн, що нараховані наступним чином:

- у розмірі 14404,90 грн. на заборгованість за видатковою накладною №43 від 05.08.2019;

- у розмірі 83,30 грн. на заборгованість за видатковою накладною №49 від 07.10.2019.

Згідно з наданим відповідачем контррозрахунком, сума інфляційних становить 14329,00 грн., з яких 14404,90 грн. нараховано на заборгованість за видатковою накладною №43 (тобто вказана сума співпадає з даними позивача), а за видатковою накладною №49 вказано від`ємне значення суми інфляційних: -74,91 грн. (з урахуванням дефляції, що мала місце в лютому 2020 року).

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що ним здійснено власний розрахунок інфляційних втрат за період вересень 2019 - січень 2020 включно.

Разом з тим, як зазначено позивачем у розрахунку, доданому до заяви про зменшення суми позовних вимог, що була подана до суду першої інстанції у червні 2020 року (т.1, а.с.139), розрахунок здійснено станом на 25.02.2020 (що є обґрунтованим, враховуючи що позовну заяву позивачем направлено до суду саме 25.02.2020), при цьому позивачем враховано індекс інфляції за лютий 2020 року, який підлягав врахуванню.

Як уже зазначалося, розмір інфляційних витрат, нарахованих на суму 1199028,00 грн. (заборгованість за видатковою накладною №43), співпадає за розрахунками обох сторін і складає 14404,90 грн.

Водночас із співставлення вказаних розрахунків вбачається, що розбіжності стосовно нарахувань на суму на суму 83637,37 грн. за видатковою накладною №49 викликані тим, що в розрахунку позивача не було відображено зменшення суми боргу після її часткової оплати, незважаючи на те, що у заяві про зменшення суми позовних вимог сам позивач про це зазначав.

Місцевий господарський суд не звернув уваги на вказані обставини, що призвело до невірного визначення ним суми інфляційних втрат - 14488,20 грн. замість суми 14329,00 грн., яку вірно розраховано відповідачем у відзиві на позовну заяву.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення слід змінити в частині розміру стягнутих з відповідача на користь позивача сум пені (90457,52 грн. замість 90937,13 грн.) та інфляційних втрат (14329,99 грн. замість 14488,20 грн.) - оскільки в цій частині висновки суду щодо сум, які підлягають стягненню, не відповідають встановленим обставинам справи.

Стосовно суми правових витрат позивача, проти стягнення якої заперечує відповідач в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 123, частини 2 статті 126 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами п.3 ч. 4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1, 2 ст.124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно з положеннями статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписами ч.5 ст.126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві (т.1, а.с.4) позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрату розмірі 21928,89 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, що надавалася Адвокатським бюро "Лихопьок Д.П.", позивачем до суду було надано: копії Договору №21/20 від 03.02.2020 про надання правової допомоги, Тарифів щодо надання правової допомоги (додаток №1 до Договору №21/20 від 03.02.2020), Змісту правової допомоги (додаток №2/1 до Договору №21/20 від 03.02.2020); рахунок на оплату №21-02/20 від 21.02.2020 (т.1, а.с. 42 - 46); акт про надання послуг - правової допомоги від 22.05.2020, в якому зазначено загальну суму витрат на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн. (т.1, а.с.141).

Відповідно п.1.2 Договору про надання правової допомоги Клієнт зобов`язався на умовах, визначених договором, прийняти від бюро правову допомогу та оплатити її.

За результатами надання правової допомоги бюро передає клієнту Акт надання послуг-правової допомоги. В акті відображається змість наданої правової допомоги (у разі необхідності витрачений час на її надання); розмір винагороди. Одночасно з Актом бюро надає клієнту рахунок для сплати (п.п.4.1., 4.2., 4.5. договору №21/20 від 03.02.2020 про надання правової допомоги).

Відповідно до п.5.1. договору №21/20 від 03.02.2020 про надання правової допомоги оплата правової допомоги бюро, яка надається клієнту, визначається відповідно до додатку №1 - "Тарифи".

За змістом Тарифів щодо надання правової допомоги для визначення суми винагороди бюро, застосовуються затверджені бюро тарифи з розрахунку 1 (одна) година фактичного надання правової допомоги становитиме 1' 500,00грн. Необхідний час для наступних видів послуг складає:

- для консультування - від Ѕ год;

- для складання позовної заяви - від 2 год;

- для складання відповіді на відзив - від 1 год.

Відповідно до змісту додатку №2/1 до Договору №21/20 від 03.02.2020 зміст правової допомоги в межах договору відповідно до цього доручення включає у себе захист та представництво інтересів клієнта з питань стягнення заборгованості з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь", за надання послуг поставки, відповідно Договору поставки №089ЛО/8/463 від 27.02.2019, до якого включено, зокрема, підготовку позовних заяв, відповідей на відзиви, консультування клієнта з правових питань, пов`язаних із судовим розглядом.

22.05.2020 між Адвокатським бюро "Лихопьок Д.П." та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промсировинаімпорт" був складений акт про надання послуг-правової допомоги від 22.05.2020 року, у якому сторони підтвердили, що Адвокатське об`єднання надало наступні послуги правової допомоги:

1. Консультування з питань стягнення заборгованості на користь клієнта з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" за Типовим договором №089ЛО/8/463 від 27.02.2019 - 1 година.

2. Складання позовної заяви до господарського суду Донецької області про стягнення заборгованості - 4 години.

3. Складання відповіді на відзив на позовну заяву до господарського суду Донецької області про стягнення заборгованості - 3 години.

В акті про надання послуг-правової допомоги від 22.05.2020 року зазначено, що за змістом і результатами послуг, що надані бюро, клієнт претензій не має. Відповідно оплаті підлягають 8 годин фактичного надання правової допомоги, що згідно з умовами договору №21/20 від 03.02.2020 про надання правової допомоги складає 12000,00 грн.

Тобто позивачем надано до суду детальний опис понесених витрат, обґрунтування вартості послуг з надання правової допомоги.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевим господарським судом належним чином досліджено вищевказані докази та зроблено обґрунтований висновок про те, що надані позивачем документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження фактичних витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн., оскільки вказаний розмір понесених позивачем витрат документально обґрунтований, відповідає критеріям співмірності та розумної необхідності таких витрат.

Апелянт вважає суму понесених позивачем витрат завищеною, вказує на відсутність доказів фактичного понесення відповідних витрат, а також на те, що перелік наданих адвокатом послуг не відповідає дійсності, суперечить матеріалам справи. Однак переконливих доводів, які могли б свідчити про завищення позивачем суми витрат на правову допомогу, відповідач не навів, зазначивши лише, що підготовані представником позивача документи не вимагали значного обсягу технічних робіт, не містять ґрунтовного аналізу норм матеріального та процесуального права. На думку колегії суддів, вищенаведені твердження є оціночними і такими, що ґрунтуються на припущеннях, а відтак не можуть бути підставою для висновку про завищення позивачем суми витрат на правову допомогу.

Відсутність доказів фактичного понесення відповідних витрат також не може бути підставою для відмови у їх стягненні, оскільки, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція викладена у п. 6.5 постанови Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 справа № 922/445/19, на яку обґрунтовано посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, а також у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 910/3437/19, від 17.08.2020 у справі № 925/1067/19 тощо.

Апелянт просить врахувати висновок, викладений у додатковій ухвалі Верховного Суду від 21.07.2020 у справі №915/1654/19.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається із вказаної ухвали, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заявлений відповідачем у справі №915/1654/19 розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката.

Проте вказаний висновок стосується виключно обставин справи №915/1654/19, тоді як у даній справі №905/412/20 позивачем доведено співмірність і розумну необхідність витрат на правову допомогу, заявлених до стягнення з відповідача - про що було зазначено вище.

Також місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні правомірно вказав на ту обставину, що під час розгляду даної справи відповідачем також надавався попередній розрахунок витрат на правову допомогу, надану його адвокатом, який склав 28348,76 грн. - тобто, вартість послуг його адвоката у цій же справі (з тим же предметом спору та рівнем складності) була визначена відповідачем навіть вище ніж позивачем.

Разом з тим, з урахуванням того, що, як було встановлено вище, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення підлягає зміні в частині стягнутих з відповідача на користь позивача сум пені та інфляційних втрат - колегія суддів зазначає, що відповідному пропорційному розподілу, за приписами п.2 ч.1, п. 2, 3 ч.4 ст.129 ГПК України, підлягають також судові витрати позивача (витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та витрати на правову допомогу в суді першої інстанції), окрім того, з позивача на користь відповідача має бути стягнено витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених апеляційних вимог.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 273, п.2 ч.1 статті 275, п.3 ч.1 статті 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 09.07.2020 у справі №905/412/20 змінити, виклавши абзаци 1 - 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсировинаімпорт", м.Дніпро, до Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь", м.Маріуполь Донецької області, про стягнення 132846834 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсировинаімпорт" (49051, м.Дніпро, пр.Калнишевського, 66, кв.76; ) заборгованість у розмірі 1203470,35 грн, суму пені у розмірі 90457,52 грн., 3% річних у розмірі 19557,49 грн., інфляційні втрати у розмірі 14329,99 грн; витрати зі сплати судового збору в розмірі 19917,23 грн. та витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 11994,10 грн.

В частині стягнення 3% річних у розмірі 15,17 грн., пені у розмірі 479,61 грн. та інфляційних втрат у розмірі 158,21 грн. - в задоволенні позову відмовити".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсировинаімпорт" (49051, м.Дніпро, пр.Калнишевського, 66, кв.76; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, 1; ) 14,69 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.09.2020

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль