ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 903/723/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Волинської обласної спілки споживчих товариств - Подимай А.Б.,

Луцької міської ради Волинської області - Іщика В.А., Юрченко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Волинської обласної спілки споживчих товариств

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2020 (у складі колегії суддів: Грязнов В.В. (головуючий), Мельник О.В., Гудак А.В.)

та рішення Господарського суду Волинської області від 01.11.2019 (суддя Войціховський В.А.)

у справі № 903/723/19

за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств

до Луцької міської ради Волинської області

про визнання недійсним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Волинська обласна спілка споживчих товариств (далі - Волинська облспоживспілка) звернулася до суду з позовом до Луцької міської ради Волинської області (далі - Луцька міськрада), в якому просила визнати недійсним і скасувати рішення Луцької міськради від 05.09.2019 № 62/2 «Про припинення Волинській облспоживспілці договору оренди землі для обслуговування ринку «Центральний» на вул. Глушець, 1 (площею 2,2125 га)».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Луцької міськради від 05.09.2019 № 62/2 про припинення договору оренди земельної ділянки площею 2,2125 га по вул. Глушець, 1 у м. Луцьку, укладеного між сторонами, не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує права та законні інтереси позивача як орендаря спірної земельної ділянки та власника нерухомого майна, яке розташоване на цій земельній ділянці, оскільки строк дії зазначеного договору на час прийняття рішення ради не закінчився, а у відповідача були відсутні правові підстави для припинення цього договору.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 01.11.2019, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2020, у позові відмовлено.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у травні 2020 року Волинська облспоживспілка подала касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.06.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 903/723/19 за касаційною скаргою Волинської облспоживспілки з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Луцька міськрада у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити оскаржені судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

У додаткових поясненнях Луцька міськрада просила суд касаційної інстанції при вирішенні справи врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 917/410/18, щодо підстав набуття права оренди земельної ділянки

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2020 відкладено розгляд касаційної скарги Волинської облспоживспілки на 19.08.2020.

У судовому засіданні 19.08.2020 протокольною ухвалою оголошено перерву до 26.08.2020.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд виходить із такого.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 18.02.2009 між Луцькою міськрадою (орендодавець) і Волинською облспоживспілкою (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер 110500006, яка знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Глушець, 1 (пункт 1).

За змістом пунктів 2, 3, 14 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 22 125 кв. м для обслуговування ринку «Центральний»; на цій земельній ділянці знаходяться павільйони з торгівлі молочними виробами, м`ясопродуктами, овочами, що належать на праві власності орендарю, а також інші об`єкти інфраструктури; через частину земельної ділянки проходить водопровід, газопровід та електромережі.

Договір укладено до 31.12.2009. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 договору).

Договір набуває чинності після його підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 42 договору).

Цей договір підписано представниками сторін, скріплено відтисками печаток та зареєстровано у Волинській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 17.07.2009 за № 97.

Зазначена земельна ділянка була передана Луцькою міськрадою Волинській облспоживспілці за актом прийому-передачі земельної ділянки від 17.07.2009.

16.10.2009 між Луцькою міськрадою та Волинською облспоживспілкою укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 18.02.2009, якою внесено зміни до пункту 8 договору і встановлено, що договір укладено до 31.12.2014. Додаткова угода зареєстрована у Волинській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 27.10.2009 за № 39.

20.08.2015 між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 18.02.2009, відповідно до якої продовжено дію договору строком на два роки, з викладенням його у новій редакції, зокрема, за змістом пункту 1 договору (у новій редакції) орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Глушець, 1, кадастровий номер :11:050:0006; відповідно до пункту 7 цей договір укладено на 2 роки. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Згідно з пунктом 40 цієї додаткової угоди договір набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Додаткову угоду підписано уповноваженими представниками та скріплено відтисками печаток сторін, а також право оренди земельної ділянки зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.08.2015, номер запису 10947530 про інше речове право.

01.11.2017 між Луцькою міськрадою та Волинською облспоживспілкою укладено додаткову угоду № 3 про поновлення договору оренди землі, відповідно до якої поновлено договір оренди землі строком на один рік з дати закінчення договору оренди землі (до 27.08.2018), з викладенням його у новій редакції. Зокрема, за змістом пункту 7 договір укладено на 1 рік з дати закінчення договору оренди землі (до 27.08.2018). Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (до листа-повідомлення про поновлення договору орендар додає проект додаткової угоди). Датою надходження листа-повідомлення про намір поновити договір є дата його реєстрації в електронному журналі вхідної кореспонденції орендодавцем. Згідно з пунктом 35 цієї угоди договір набуває чинності після його підписання сторонами. Реєстрація змін до іншого речового права на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відбулася 10.11.2017.

Відповідно до рішення Луцької міськради від 29.08.2018 № 46/3 «Про відмову Волинській облспоживспілці у поновленні договору оренди землі для обслуговування ринку «Центральний» на вул. Глушець, 1 (площею 2,2125га)» Волинській облспоживспілці відмовлено у поновленні договору оренди землі та визнано припиненим цей договір у зв`язку із закінченням строку.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.11.2018 у справі № 903/616/18 задоволено позов Волинської облспоживспілки, визнано недійсним та скасовано рішення Луцької міськради від 29.08.2018 № 46/3; визнано поновленим договір оренди землі від 18.02.2009, укладений між Луцькою міськрадою та Волинською облспоживспілкою та зареєстрований у Державному реєстрі земель 17.07.2009 за № 97, строком на 10 років. Визнано укладеною додаткову угоду № 4 про поновлення договору оренди землі від 18.02.2009 у редакції, наведеній у резолютивній частині рішення, зокрема за змістом пункту 7 договір укладено на 10 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Відповідно до пункту 37 договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначена додаткова угода є невід`ємною частиною договору та набуває чинності після її підписання сторонами та державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 рішення Господарського суду Волинської області від 14.11.2018 у справі № 903/616/18 в частині строку дії договору оренди землі від 18.02.2009 змінено та ухвалено, що цей договір поновлено строком на 1 рік. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, сформованого 12.06.2019 індексний номер 170272409, Волинською облспоживспілкою на підставі судових рішень у справі № 903/616/18 право оренди земельної ділянки площею 2,2125 га кадастровий номер :11:050:0006 для обслуговування ринку «Центральний» зареєстровано 12.06.2019, строк дії 1 рік до 11.06.2020 (т. 1 а.с. 40).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 09.09.2019 № 180290973, згідно з записом про інше речове право № 31974776, дата та час державної реєстрації: 12.06.2019 14:22:52, державним реєстратором Адамчуком Р.Є. на підставі постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2019, рішення господарського суду Волинської області від 14.11.2018 № 903/616/18 зареєстроване право оренди земельної ділянки строком дії 1 рік до 11.06.2020. Проте 21.08.2019 о 14:23:23 до запису про інше речове право № 31974776 внесено виправлення, відповідно до якого строк дії речового права 1 рік до 11.06.2020 змінено на 1 рік до 27.08.2019 (т. 1 а.с. 61).

Рішенням Луцької міськради від 05.09.2019 № 62/2 «Про припинення Волинській облспоживспілці договору оренди землі для обслуговування ринку «Центральний» на вул. Глушець, 1 (площею 2,2125 га)» зазначений договір оренди землі, укладений між Луцькою міськрадою та Волинською облспоживспілкою, вирішено вважати припиненим у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

В обґрунтування цього рішення Луцька міськрада посилалася на положення статей 31, 33, 34 Закону України «Про оренду землі», статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», пунктів 16, 22, 25, 29 договору оренди землі в редакції додаткової угоди № 4, відсутність в Луцькій міськраді листа-повідомлення Волинською облспоживспілкою щодо поновлення договору оренди землі, лист-заперечення Луцької міської ради в поновленні договору оренди землі.

У цій справі Волинська облспоживспілка звернулася до суду з позовом, предметом якого є вимога про визнання недійсним і скасування рішення Луцької міськради від 05.09.2019 № 62/2 «Про припинення Волинській облспоживспілці договору оренди землі для обслуговування ринку «Центральний» на вул. Глушець, 1 (площею 2,2125 га)», обґрунтована тим, що рішення відповідача суперечить чинному законодавству та порушує права позивача, оскільки на момент його прийняття строк дії договору оренди не закінчився, отже, у відповідача були відсутні правові підстави для висновку про припинення дії договору у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Волинської облспоживспілки виходив із того, що на час прийняття Луцькою міськрадою рішення від 05.09.2019 № 62/2 договір оренди земельної ділянки, який укладено між сторонами у справі, припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено, обставин поновлення цього договору на новий строк в порядку статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено не було, отже, відповідачем правомірно прийнято відповідне рішення, тому відсутні підстави для його скасування.

У поданій касаційній скарзі Волинська облспоживспілка послалася на те, що судами при вирішенні справи неправильно застосовано положення законів України «Про оренду землі», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», порушено норми процесуального права, а також не враховано висновків Верховного Суду при вирішенні справ у подібних правовідносинах, зокрема стосовно того, що перебіг строку дії договору оренди землі починається з моменту його державної реєстрації, такі висновки викладено у постановах від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17, від 29.01.2019 у справі № 917/108/18, від 25.04.2019 у справі № 908/913/18, від 13.06.2018 у справі № 390/612/16-ц. Разом із тим поза увагою судів залишилися обставини, встановлені у судових рішеннях у справі № 903/616/18, якими визнано поновленим договір оренди на новий строк, та при вирішенні справи № 903/723/19 не враховано умов додаткової угоди № 4 до договору оренди землі, а також те, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання. При цьому право оренди, яке виникло на підставі цього рішення суду і яке було зареєстровано у встановленому законом порядку, не може бути обмежене діями державного реєстратора, який змінивши строк дії договору оренди за заявою Луцької міськради, порушив право позивача на користування спірною земельною ділянкою. Крім того, судами при вирішенні справи не враховано, що рішення відповідача про припинення договору оренди землі є втручанням у мирне володіння майном, є несправедливим, суперечить принципу верховенства права та принципу правомірних очікувань.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, враховуючи встановлені ГПК межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із такого.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК).

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки

Частиною 1 статті 21 ЦК передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

Судами попередніх інстанцій установлено, що спірні правовідносини сторін виникли внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування рішення про припинення договору оренди земельної ділянки, наданої в оренду Волинській облспоживспілці для обслуговування ринку «Центральний», правомірність якого оспорюється позивачем.

Отже, при вирішенні спору встановленню підтягають обставини як відповідності оскаржуваного акта вимогам закону, так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси позивача як користувача спірної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 1 частини 2, частини 5 статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

За змістом статей 626, 627, 628, 629 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (стаття 2 Закону України «Про оренду землі»).

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі відповідно до положень статті 15 Закону України «Про оренду землі» є, зокрема, строк дії договору оренди, який за змістом частини 1 статті 19 цього Закону визначається за згодою сторін.

Договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено (пункт 1 частини 1 статті 31 Закону України «Про оренду землі»).

У частині 1 статті 251 ЦК визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина 3 статті 251 ЦК).

За загальним правилом, закріпленим у статті 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі від 18.02.2009 та його державної реєстрації) і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства (аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17).

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі від 18.02.2009 та його державної реєстрації) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) також було передбачено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

З огляду на матеріали справи аналогічні положення містилися і у договорі оренди землі від 18.02.2009, укладеному між сторонами у справі, яка розглядається, та у додаткових угодах до цього договору, які є його невід`ємними частинами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17 (якими позивачем обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК), сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства. Разом з тим якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила. Для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним. Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору. Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина 2 статті 631 ЦК), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини 3 статті 640 ЦК є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини 3 статті 631 ЦК.

Аналогічні за змістом висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 917/108/18, від 25.04.2019 у справі № 908/913/18, від 13.06.2018 у справі № 390/612/16-ц, висновками у яких позивачем також обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.

Разом із цим слід зазначити, що відповідно до частини 5 статті 6 Закону України «Про орендну землі» (яку доповнено на підставі Закону від 11.02.2010 № 1878-VI) право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з положеннями статей 125, 126 Земельного кодексу України (у чинній редакції) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як установлено судами попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, та підтверджується матеріалами справи рішенням Господарського суду Волинської області від 14.11.2018 у справі № 903/616/18, яке частково змінено постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2019, визнано укладеною додаткову угоду № 4 про поновлення договору оренди землі від 18.02.2009, укладеного між Луцькою міськрадою та Волинською облспоживспілкою, за змістом якої цей договір викладено в новій редакції. Відповідно до пункту 7 договір укладено на 1 рік. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. За змістом пункту 37 цього договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також у резолютивній частині рішення суду зазначено, що додаткова угода є невід`ємною частиною договору та набуває чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, у договорі оренди землі від 18.02.2009 у редакції додатковї угоди № 4 визначено, що договір укладено на 1 рік і він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Будь-яких обставин того, що у договорі оренди землі від 18.02.2009 у редакції додатковї угоди № 4 передбачено інші умови стосовно строку дії договору судами встановлено не було, як і не було встановлено, що зазначений договір визнано недійсним у передбаченому законом порядку.

Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору оренди, цей договір є належною у розумінні статей 11, 509 ЦК і статей 173, 174 ГК підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином не встановили характер спірних правовідносин, а також обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, помилково пославшись на умови додаткової угоди від 01.11.2017 № 3 про внесення змін до договору оренди землі від 18.02.2009, укладеного між сторонами у справі, стосовно строку дії договору (1 рік з дати закінчення договору оренди землі (до 27.08.2018), взагалі не дослідили та не надали жодної правової оцінки умовам договору оренди землі від 18.02.2009 у редакції додатковї угоди № 4, яка визнана укладеною за рішенням суду у справі № 903/616/18 та за умовами якої договір викладено у новій редакції, у тому числі щодо строку дії договору, прав та обов`язків сторін, а відтак не встановили строк дії договору оренди з урахуванням внесених змін, отже, дійшли передчасного висновку про закінчення строку дії договору на час прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та наявність підстав для припинення договору.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17, обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди (у цьому випадку права оренди) покладено на орендаря.

З огляду на матеріали справи, зокрема на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, сформованого 12.06.2019 індексний номер 170272409, Волинською облспоживспілкою на підставі судових рішень у справі № 903/616/18 право оренди земельної ділянки площею 2,2125 га кадастровий номер :11:050:0006 для обслуговування ринку «Центральний» зареєстровано 12.06.2019, строк дії 1 рік до 11.06.2020 (т. 1 а.с. 40).

Обмежившись посиланням у судових рішеннях на те, що дії державного реєстратора з внесення виправлення до запису про інше речове право, відповідно до якого строк дії речового права « 1 рік до 11.06.2020» змінено на « 1 рік до 27.08.2019», не було визнано протиправними у встановленому порядку, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки таким діям державного реєстратора, а також обставинам того, чи не було порушено права Волинської облспоживспілки як орендаря спірної земельної ділянки, у тому числі його переважне право на поновлення цього договору оренди на новий строк, що передбачено як умовами договору так і положеннями чинного законодавства, та можливості реалізації орендарем такого права з огляду на порядок повідомлення орендарем орендодавця про намір продовжити дію договору не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, внесення державним реєстратором відповідних виправлень до запису про інше речове право 21.08.2019 та відсутності у матеріалах справи будь-яких повідомлень на адресу позивача про такі зміни.

Законом України «Про оренду землі» визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 33 цього Закону регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами за умови дотримання порядку, визначеного частинами 2-5 цієї норми, так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 зазначеної статті).

З матеріалів справи вбачається, що Волинською облспоживспілкою на підтвердження обставин реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк відповідно до умов договору оренди землі від 18.02.2009 у редакції додатковї угоди № 4 та положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» до суду апеляційної інстанції було надано відповідні докази, зокрема: копію листа-повідомлення від 07.05.2020 № 168/1 про поновлення договору оренду землі на адресу Луцької міськради, проект додаткової угоди № 5 про поновлення договору оренди землі (т. 3 а.с.178-192).

Проте судом апеляційної інстанції в порушення статті 269 ГПК зазначеним доказам, якими позивач також обґрунтовував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, належної оцінки надано не було.

Разом із тим з огляду на матеріали справи на земельній ділянці, яка є предметом договору оренди землі від 18.02.2009, знаходяться об`єкти нерухомого майна, які належать позивачу на праві власності.

За таких обставин, визнавши правомірним рішення органу місцевого самоврядування, яким припинено договір оренди на всю площу земельної ділянки, у тому числі під об`єктами нерухомого майна, власником яких є позивач, суди попередніх інстанцій не застосували 1 Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на мирне володіння майном та правомірне очікування щодо укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташоване відповідне майно.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У зв`язку з наведеним, рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Волинської обласної спілки споживчих товариств задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2020 та рішення Господарського суду Волинської області від 01.11.2019 у справі № 903/723/19 скасувати.

3. Справу № 903/723/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий