Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.09.2020 м. Івано-ФранківськСправа № 909/468/20

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬТАБАК",

до відповідача: Фізична особа-підприємець Паньків Андрій Михайлович

про стягнення заборгованості в сумі 484 067 грн 05 к.

встановив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬТАБАК" із позовною заявою до Фізичної особи -підприємця Паньківа Андрія Михайловича про стягнення заборгованості в сумі 484067 грн 05 к.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

10.06.2020 суд відкрив провадження у справі та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк у 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту отримання цієї ухвали для подання відзиву на позов.

31.07.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№9580/20), який суд приєднав до матеріалів справи.

13.08.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№10411/20), яку суд приєднав до матеріалів справи.

Також, в ухвалі від 10.06.2020 суд встановив відповідачу строк - 5 днів з дня вручення цієї ухвали, для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням.

Відповідач у встановлений строк заяву із обґрунтуванням своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не подав.

Разом з тим, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесені зміни до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, де зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Враховуючи те що Закон набрав чинності 17.07.2020, процесуальний строк на подання відповідачем клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін закінчився 06.08.2020.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки №09/02-16/10 від 16.10.2019 поставив відповідачу товар, однак відповідач в порушення умов договору, отриманий товар оплатив частково, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 360143 грн 70 к. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 525, 526, 610, 692, 712 ЦК України. Керуючись п.8.2., п.8.3., п.8.5. вказаного договору, за порушення строків оплати нарахував 16689 грн 89 к. - пені, 86199 грн 50 к. - штрафу та 21033 грн 96 к. - відсотків за користування чужими грошовими коштами, а також просить стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 7261 грн 00 к.

У відповіді на відзив вх.№10411 від 13.08.2020 представник позивача зазначив, що доводи відповідача викладені у відзиві на позов спрямовані на те, щоб уникнути законної сплати заборгованості; факт введення карантину на всій території України не звільняє від взятих на себе зобов"язань по оплаті за поставлений товар, відповідно до умов договору; штрафні санкції та відсотки за користування чужими грошовими коштами нараховані відповідно до чинного законодавства. Також вказав, що заперечує можливість розстрочення виконання рішення суду, так як у період введення карантину відповідач продовжував працювати.

Заперечення відповідача.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості визнав, вказав що погасить заборгованість в найближчий час. В частині позовних вимог про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами заперечив, посилаючись на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, висловлену у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18, згідно якої визначені сторонами у пункті 8.5. договору проценти, з урахуванням положень статті 549 ЦК України, є пенею, а відповідальність у вигляді пені передбачена сторонами в п.8.2. договору.

У відзиві просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90%. Необхідність зменшення їх розміру обґрунтовує тим, що поставка основної частини товару відбулась в період дії карантину, відповідач здійснює продаж в спеціалізованих магазинах, які тимчасово були зачинені, а тому відповідач не мав змоги реалізувати куплений товар та сплатити за нього кошти.

Також просив суд розстрочити виконання судового рішення на 12 місяців рівними платежами. Заява мотивована тим, що відповідач у період дії карантину був обмежений у здійсненні підприємницької діяльності, що призвело до фінансових труднощів.

Звернув увагу суду на те, що працівники - продавці торгових точок знаходились у відпустках без збереження заробітних плат (копії наказів додає), а стягнення одразу всієї суми боргу може призвести до можливого їх звільнення, а тому у зв"язку з уникненням невиплати заробітньої плати працівниками та безробіття, просив суд задоволити подану заяву.

Обставини справи. Оцінка доказів.

Предметом спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар.

16.10.2019 сторони спору уклали договір поставки №09/02-16/10, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов"язався поставити і передати у власність (повне господарське ведення) покупцю товар, а покупець зобов"язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах договору. Предметом поставки є тютюнові вироби (далі- товар) (п.1.2. договору).

Найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що є предметом цього договору визначається в накладних, які оформлюються та підписуються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Усі накладні є складовими частинами цього договору в частині визначення ціни, асортименту, найменування та кількості товару (п.1.3. договору).

Оплата товару, що поставляється за цим договором , здійснюється в гривнях шляхом прямого перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника платіжними дорученнями по факту поставки (п.5.1. договору).

Покупець зобов"язаний провести оплату за товар незалежно від кількості його реалізації, в строки вказані в пункті 5.1. договору (п.5.4. договору).

В пункті 8.2. договору сторони погодили, що покупець за прострочення своїх грошових зобов"язань сплачує постачальнику пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення, від суми простроченого платежу за кожний календарний день такого прострочення.

У випадку порушення покупцем строку оплати товару (п.5.1. договору) більше ніж на 2 календарних дні, постачальник має право стягнути з покупця, окрім штрафних санкцій, передбачених п.8.2. цього договору, штраф в розмірі 20 % від суми поставленого та неоплаченого товару (п.8.3. договору).

У випадку несвоєчасної оплати товару, відповідно до ст.536 та ст.692 Цивільного кодексу України, покупець сплачує постачальнику за користування чужими грошовими коштами 23 % від вартості отриманого та несвоєчасно оплаченого товару за кожен день користування (п.8.5. договору).

Відповідно до п.10.4, цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2021 року.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на суму 430997 грн 54 к., що підтверджується приєднаними до матеріалів справи копіями видаткових накладних, які підписані сторонами.

В порушення умов договору, відповідач прийняті на себе договірні зобов"язання виконав частково, отриманий товар оплатив на суму 70853 грн 84 к. Внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 360143 грн 70 к.

Станом на 05.06.2020 сума боргу залишилась не погашеною. Позивач керуючись п.8.2., п.8.3., п.8.5. договору, за порушення строків оплати нарахував відповідачу 16689 грн 89 к. - пені, 86199 грн 50 к.- штрафу та 21033 грн 96 к. - відсотків за користування чужими грошовими коштами та звернувся до суду за захистом порушеного права.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

На підставі господарського договору між суб`єктами господарювання виникають господарські зобов`язання, в силу яких один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.173, 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 525, 526, 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2 ст. 614 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов"язання. Відповідач доказів належного виконання своїх зобов"язань не надав, доводи позивача не спростував.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов"язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов"язання.

Пункт 6 ст.231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов"язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

В силу ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов"язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 Цивільного кодексу України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду.

Факт порушення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару в строк, встановлений договором підтверджується матеріалами справи та визнаний відповідачем, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 360143 грн 70 к. основного боргу обґрунтована та належить до задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу та пені.

Суд перевірив правильність нарахування позивачем штрафу та пені за період з 03.03.2020 - 02.06.2020 та задовольняє їх за розрахунком позивача, який наявний в матеріалах справи та є арифметично вірним.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90 %.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, а також повинен врахувати інші інтереси сторін.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 76, частини 1 статті 78, частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених штрафних санкцій, які нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої ці санкції застосовується, довести згідно з статті 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Суд дійшов висновку, що з урахуванням приписів процесуального закону визначальним фактором при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій є підтвердження документальними доказами важкого фінансового стану, до якого призвела ситуація із застосуванням карантинних заходів, яких відповідач не подав.

Враховуючи викладене, у задоволенні заяви про зменшення розміру штрафних санкцій належить відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Об"єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18 дійшов висновку, що що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дає право вважати, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Касаційний суд зазначає, що згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 8.5 укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день користування, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день користування, підпадають під визначення пені.

Відтак відповідальність передбачена і п 8.2. і п. 8.5 договору, за своєю правовою природою є пенею, що нараховується за кожний день прострочення оплати, оскільки їх сплата передбачена за порушення саме грошових зобов`язань, які в цьому випадку нараховані позивачем за одне і те ж порушення, а саме за несвоєчасну оплату відповідачем позивачу вартості отриманого товару.

Суд взявши до уваги правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, висловлену у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18 та положення ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 21033 грн 96 к. відсотків за користування чужими коштами не належать до задоволення.

За таких обставин позовні вимоги належать до задоволення частково в сумі 463033 грн 09 к., а саме 360143 грн 70 к. основного боргу, 16689 грн 89 к. - пені та 86199 грн 50 к. - штрафу.

Щодо клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

Згідно зі ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Частиною 1 ст.331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Відповідні положення також містяться в ст.33 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частин 3 та 4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Наразі суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Разом з тим, запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочки виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду - виконання ухваленого судом рішення.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (з протоколами).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43). Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (Заява № 38773/05) від 26.07.2012 суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Системний аналіз вищевикладених положень чинного законодавства свідчить, що підставою для розстрочення виконання рішення суду можуть бути обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.

При цьому, ГПК України не визначає конкретного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. А тому саме суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, та встановлює факти їх наявності або відсутності.

Як вбачається з поданої заяви, боржник просить розстрочити виконання рішення суду, посилаючись на неможливість його виконання у зв`язку із тим, що на території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, в результаті чого запроваджено ряд обмежень, які, у тому числі, уповільнюють торгівлю, наслідком чого є об`єктивне ускладнення здійснення відповідачем господарської діяльності; необхідність розстрочення обґрунтована припущенням про те, що виконання рішення зумовить необхідність звільнення працівників та може призвести до припинення діяльності боржника, на підтвердження чого подав довідку про продаж та відсоток зменшення продажів у 2019 році та у період дії карантину.

Встановивши обставини за заявою та дослідивши подані боржником на підтвердження наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим докази, суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення заяви боржника про відстрочення виконання рішення суду, з огляду на таке.

На підтвердження скрутного матеріального становища боржник надав документами, які складені ним самим та, які не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів, оскільки складені заінтересованою особою.

Належних доказів на підтвердження достовірності даних, відображених боржником у вказаних довідках, останній суду не надав.

Також відсутні в матеріалах докази щодо руху коштів на відкритих боржником рахунках в банківських установах в 2019-2020 роках, що унеможливлює висновок суду про неможливість виконання боржником зобов`язань перед стягувачем.

Окремо суд зауважує про те, ризик несприятливих наслідків ведення господарської діяльності боржника не може бути перекладений на іншу сторону, яка належним чином виконала свої зобов`язання та своєчасно поставила товар на виконання умов договору.

Відсутність належних актуальних доказів наразі позбавляє суд можливості встановити фактичне фінансове становище боржника станом на липень 2020 року, яке могло б слугувати підставою для встановлення обставин, які можуть ускладнювати або виключати виконання рішення суду.

Посилання боржника в заяві на те, що виконання рішення створює загрозу звільнення працівників боржника та припинення його діяльності, визнаються судом безпідставними, оскільки відповідні докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні.

Суд також наголошує, що карантин в Україні триває, однак вказане законодавчо не визначено як підставу для звільнення від оплати. Факт введення карантину не є достатнім для автоматичного розстрочення виконання рішення суду без доведення конкретних обставин впливу карантину на стан розрахунку і на можливість виконання рішення суду.

Зважаючи на необхідність дотримання під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду принципів співмірності та пропорційності, суд, ставлячи за мету забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника, враховуючи, те що сторони на цей час знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності, а також те, що розстрочка виконання рішення суду може призвести до надання переваг відповідачу у порівнянні з позивачем за відсутності для цього підстав, дійшов висновку про необґрунтованість заяви боржника про розстрочку виконання рішення, За таких обставин, заява фізичної особи підприємця Паньківа Андрія Михайловича про розстрочення виконання рішення не належить до задоволення.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За поданий позов позивач сплатив судовий збір у розмірі 7261 грн 02 к., що підтверджується платіжним дорученням №75869 від 02 червня 2020 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, судовий збір в розмірі 6945 грн 51 к. суд покладає на відповідача, судовий збір в сумі 315 грн 51 к. на позивача.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" до Фізичної особи - підприємця Паньківа Андрія Михайловича про стягнення 484067 грн 05 к. задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Паньківа Андрія Михайловича, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬТАБАК", вул. Карбишева, 1, м.Луцьк, 43023 (код 21736857) 360143 (триста шістдесят тисяч сто сорок три гривні) 70 к. основного боргу, 16689 ( шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят дев"ять гривень) 89 к. - пені та 86199 (вісімдесят шість тисяч сто дев"яносто дев"ять гривень) 50 к. - штрафу, а також 6945 ( шість тисяч дев"ятсот сорок п"ять гривень) 51 к. - судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення 21033 (двадцяти однієї тисячі тридцять три гривні) 96 к. відсотків за користування чужими коштами - відмовити.

Судовий збір в сумі 315 (триста п"ятнадцять гривень) 51 к. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16.09.2020

Суддя Т. В. Максимів