РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2020Справа № 910/5754/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" до фізичної особи - підприємця Главного Павла Володимировича про стягнення 240 230,04 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю "Дієса" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця Главного Павла Володимировича (далі - Підприємець) заборгованості в сумі 240 230,04 грн., з яких: 231 350,00 грн. - основний борг, 6 940,50 грн. - неустойка, 1 939,54 грн. - три проценти річних, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг від 5 серпня 2019 року № 05082019.

Також разом із позовною заявою Товариство подало заяву про забезпечення позову, яку було повернуто ухвалою суду від 29 квітня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.

12 травня 2020 року через загальний відділ канцелярії суду позивачем на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 29 квітня 2020 року подано документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12 травня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5754/20 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

15 червня 2020 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 11 червня 2020 року, в якому відповідач заперечив проти задоволення вимог Товариства, посилаючись на те, що останній відмовився від підписання акту за січень 2020 року. При цьому, відповідач надав паперові копії електронних доказів на підтвердження фактичного надання послуг у спірному періоді.

28 липня 2020 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла відповідь позивача від 27 липня 2020 року на відзив, в якій останній навів аргументи на спростування викладених відповідачем у відзиві обставин.

27 серпня 2020 року відповідач через загальний відділ канцелярії суду надав заперечення від 18 серпня 2020 року на відповідь на відзив.

7 вересня 2020 року через загальний відділ канцелярії суду позивач подав пояснення на вказані заперечення, в яких вказував на необґрунтованість доводів відповідача та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання сторонами у даній справі заяв по суті спору, в яких останні висловили свої правові позиції, доводи та міркування щодо спірних вимог, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, в яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи усіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

5 серпня 2019 між Товариством та Підприємцем було укладено договір про надання послуг № 05082019, за умовами якого останній зобов`язався надавати Товариству послуги у сфері інформатизації й виконати роботи з оптимізації та просування його вебсайту, а позивач - оплатити належним чином надані послуги.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печаткою Товариства.

Пунктом 1.4 договору сторони погодили, що послуги надаються на постійній основі щомісячно в період з 1 серпня 2019 року по 31 грудня 2020 року.

За умовами пункту 2.1.7 договору виконавець зобов`язався надавати замовнику звіт про надання послуги та акт приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.1 договору фактом, що підтверджує передачу виконавцем та приймання замовником наданих послуг є підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. Такий акт складається виконавцем у двох оригінальних примірниках, що мають бути підписані в паперовому вигляді підписом виконавця та надані замовнику протягом 10 календарних днів, наступних за днем завершення надання послуг в окремому звітному періоді, - календарному місяці.

Замовник зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з дати одержання від виконавця відповідного акту та належного надання послуг підписати акт або направити виконавцю письмову мотивовану відмову від прийняття наданих послуг та підписання акту із зазначенням переліку зауважень та виявлених недоліків у наданих послугах (пункт 3.2 договору).

Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що при відсутності письмової мотивованої відмови від прийняття послуг від замовника протягом 10 робочих днів з моменту закінчення звітного періоду, послуги вважаються наданими належним чином.

Відповідно до пункту 3.5 договору за підсумками кожного місяця виконавцем у період з 1 по 10 число, що слідує за звітним періодом, надається замовнику пакет документів (акт звірки взаєморозрахунків, звіти тощо). Всі документи направляються виконавцем на адресу замовника (та на електронну пошту).

Згідно з пунктом 3.6 цієї угоди замовник зобов`язаний підписати та повернути виконавцю акт звірки взаєморозрахунків та акт наданих послуг протягом 5 робочих днів з моменту його надання замовнику або в такий самий строк надати письмові мотивовані зауваження. Документи повинні бути направлені виконавцем таким чином, що виключає можливість їх неодержання замовником.

Пунктом 4.2.1 договору встановлено, що замовник сплачує платіж у розмірі 100 % від загальної вартості послуг, що зазначені у відповідних додатках до цього договору, протягом 5 банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку на оплату.

На виконання вказаного правочину Підприємець виставив рахунок на оплату від 1 січня 2020 року на суму 231 350,00 грн., у тому числі ПДВ 20 %. Даний рахунок повністю оплачений Товариством 8 січня 2020 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 00276666 від цієї ж дати.

Усупереч прийнятим домовленостям Підприємець послуги в січні 2020 року не надав, у зв`язку з чим Товариство зверталося до останнього з претензією від 18 лютого 2020 року № 18/02/20-1юр. Однак відповідачем жодних дій щодо погашення боргу вчинено не було.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позаяк Главою 63 ЦК України не врегульовано особливостей повернення виконавцем замовнику попередньої оплати в разі невиконання виконавцем своїх зобов`язань за договором про надання послуг та правового механізму її повернення, суд дійшов висновку про можливість застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України за аналогією закону до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем.

За приписами частини 1 статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У той же час посилання відповідача на надання послуг у січні 2020 року судом визнаються необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно частини 2 статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За умовами пунктів 3.1, 3.5, 3.6 договору сторони погодили, що підтвердженням надання послуг виконавцем є акт приймання-передачі послуг, що має бути підписаний останнім у паперовому вигляді та наданий замовнику протягом 10 календарних днів після завершення надання послуг у кожному календарному місяці. Крім того, виконавець кожний місяць у період з 1 по 10 число місяця, що слідує за звітним, має направити акт звірки взаєморозрахунків та звіти на адресу замовника (та на електронну пошту) у такий спосіб, що виключає можливість неодержання замовником цих документів.

Разом із тим матеріали справи не містять доказів направлення Підприємцем на адресу Товариства акту приймання-передачі послуг, акту звірки взаєморозрахунків та звіту за січень 2020 року в установлених договором порядку і формі.

Відтак, твердження Підприємця про відсутність мотивованої відмови Товариства від підписання акту приймання-передачі послуг та направлення ним відповідної претензії після обумовленого договором строку, не відповідають дійсним обставинам справи.

Враховуючи встановлення судом факту порушення Підприємцем договірних зобов`язань у частині надання послуг у січні 2020 року, беручи до уваги те, що розмір заявлених Товариством до стягнення сум грошових коштів відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 231 350,00 грн. визнається судом обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, позивач просив суд стягнути з Підприємця 6 940,50 грн. неустойки, нарахованої на відповідну суму ненаданих послуг.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 4 статті 231 ГК України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 5.2.1 договору при невиконанні або неналежному виконанні умов цього договору, що сталося з вини виконавця, останній за кожним фактом порушення/невиконання сплачує замовнику неустойку в розмірі 3 % від загальної вартості послуг у тому звітному періоді, під час надання яких мало місце відповідне невиконання або неналежне виконання, а також компенсує замовнику всі збитки, завдані фактом відповідного порушення/невиконання.

Отже, зазначений вид відповідальності за невиконання чи неналежне виконання Підприємцем договірних зобов`язань передбачений пунктом 5.2.1 договору, а також відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки заявлений Товариством до стягнення розмір неустойки не перевищує обрахованого судом розміру цієї штрафної санкції, нарахованої на суму не наданих послуг у розмірі 231 350,00 грн. за січень 2020 року, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з невиконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо надання послуг, позивач, посилаючись на частину 2 статті 625 ЦК України, також просив суд стягнути з відповідача 1 939,54 грн. трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, як на суму попередньої оплати, у розмірі 231 350,00 грн., за період з 9 січня 2020 року (з моменту, коли відповідач отримав вказану суму) по 21 квітня 2020 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, відповідно до частини 3 статті 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, про яке зазначено в частині 2 статті 625 ЦК України, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченої попередньої оплати за ненадані послуги.

З наведеного слідує, що підстави для нарахування та стягнення з Підприємства трьох процентів річних за не надані послуги відсутні, у зв`язку з чим позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Підприємства підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Главного Павла Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 45; ідентифікаційний код: 36483471) 231 350 (двісті тридцять одну тисячу триста п`ятдесят) грн. 00 коп. попередньої оплати, 6 940 (шість тисяч дев`ятсот сорок) грн. 50 коп. неустойки, а також 3574 (три тисячі п`ятсот сімдесят чотири) грн. 36 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 7 вересня 2020 року.

Суддя Є.В. Павленко