ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/4700/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

Катеринчук Л.Й. - головуючої, Банаська О.О., Пєскова В.Г.

за участі секретаря судового засідання Лавринчук О.Ю.

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство "Кривбасводоканал"

представник не з`явився

відповідач - Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль"

представник не з`явився

розглянув касаційну скаргу Комунального підприємства "Кривбасводоканал"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду

від 25.06.2020

у складі колегії суддів: Чередко А.Є. (головуючий), Коваль Л.А., Кузнецов В.О.

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області в частині відмови в позові

від 11.02.2020

у складі судді Бондарєва Е.М.

у справі №904/4700/19

за позовом Комунального підприємства "Кривбасводоканал"

до Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль"

про стягнення 771 405, 20 грн. 3% річних, 3 226 676, 88 грн. інфляційних втрат

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. 27.07.2020 через Центральний апеляційний господарський суд Комунальне підприємство "Кривбасводоканал" (далі - позивач) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою за вих. №8351 від 24.07.2020 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.06.2020 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 в частині відмови в позові у справі №904/4700/19 в порядку статей 286-288 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження.

2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/4700/19 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Катеринчук Л.Й. - головуючої, Білоуса В.В., Пєскова В.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2020.

2.1. Ухвалою Верховного Суду від 17.08.2020 у складі колегії суддів Катеринчук Л.Й. - головуючої, Білоуса В.В., Пєскова В.Г. відкрито касаційне провадження у справі №904/4700/19 за касаційною скаргою Комунального підприємства "Кривбасводоканал" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.06.2020 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 в частині відмови в позові та призначено розгляд касаційної скарги в судовому засіданні на 10.09.2020 о 10:45.

3. У зв`язку з відпусткою судді Білоуса В.В. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/4700/19 визначено колегію суддів у складі Катеринчук Л.Й. - головуючої, Банаська О.О., Пєскова В.Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020; ухвалою Суду від 08.09.2020 зазначеною колегією суддів справу №904/4700/19 за касаційною скаргою Комунального підприємства "Кривбасводоканал" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.06.2020 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 в частині відмови в позові прийнято до провадження з призначеним ухвалою Суду 17.08.2020 розглядом на 10.09.2020 о 10:45.

4. Відповідачем у встановлений ухвалою Верховного Суду 17.08.2020 строк до 04.09.2020 відзиву на касаційну скаргу позивача не подано.

09.09.2020 на електронну адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" про відкладення розгляду справи на іншу дату з посиланням на факт одержання ним ухвали Суду 17.08.2020 про відкриття провадження у справі №904/4700/19 за касаційною скаргою Комунального підприємства "Кривбасводоканал" лише 08.09.2020, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості подати відзив на касаційну скаргу до першого судового засідання, яке призначено на 10.09.2020.

Зазначене клопотання відповідача не містить кваліфікованого електронного підпису, а, відтак, не відповідає вимогам статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" до оригіналу електронного документа, тому не розглядається Судом по суті.

Водночас, Суд зазначає, що до матеріалів касаційної скарги позивачем - Комунальним підприємством "Кривбасводоканал" долучено оригінали фіскального чека, накладної АТ "Укрпошта" від 24.07.2020 та опису вкладення у цінний лист, надісланий на адресу відповідача із вкладенням касаційної скарги на постанову апеляційного суду від 25.06.2020 та рішення місцевого суду від 11.02.2020 у справі №904/4700/19 з додатками на 16-х аркушах; трекінгом поштового відправлення №472 із веб-сайту АТ "Укрпошта" підтверджується, що копію касаційної скарги з додатками відповідач отримав 01.08.2020 та не був позбавлений можливості скористатися процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу в порядку статті 295 ГПК України незалежно від одержання копії ухвали Верховного Суду 17.08.2020 про відкриття касаційного провадження за такою касаційною скаргою.

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст вимог скаржника

5. 16.10.2019 Комунальне підприємство "Кривбасводоканал" звернулося до Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" (далі - АТ "Криворізька теплоцентраль", відповідач) з позовом про стягнення заборгованості на загальну суму 3 998 082, 08 грн., з яких 771 405, 20 грн. 3% річних за період з 01.10.2016 по 30.10.2018 і 3 226 676, 88 грн. інфляційних втрат за період жовтень 2016 року - жовтень 2018 року.

5.1. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про неналежне виконання відповідачем зобов`язання в частині оплати боргу перед позивачем відповідно до рішення суду від 13.05.2004 у господарській справі №35/106 про стягнення основного боргу за договорами на відпуск води із комунального водопроводу та прийняття стоків у комунальну каналізацію, інфляційних втрат, 3% річних та судових витрат на загальну суму 17 037 936, 75 грн.; зазначені обставини стали підставою для нарахування позивачем відповідачу інфляційних втрат на суму 771 405, 20 грн. за період з 01.10.2016 по 30.10.2018 та 3% річних на суму 3 226 676, 88 грн. за період з жовтня 2016 року по жовтень 2018 року на суму залишку основного боргу, стягненого за судовим рішенням у справі №35/106 у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); до позовної заяви позивачем долучено розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат і 3% річних у спірні періоди.

Розгляд справи в суді першої інстанції та прийняте ним рішення

6. 11.02.2020 рішенням Господарського суду Дніпропетровської області позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 188 840, 14 грн - 3% річних, 1 298 356, 91 грн. інфляційних втрат та 22 307, 96 грн. судового збору.

6.1. Місцевий суд встановив, що рішенням суду 13.05.2004 у господарській справі №35/106 встановлено преюдиційні при розгляді справи №904/4700/19 обставини укладення 16.04.1997 та 29.05.2003 між позивачем - КП "Кривбасводоканал" та Державним підприємством "Криворізька теплоелектроцентраль", правонаступником якого є відповідач - АТ "Криворізька теплоцентраль", договорів №48 та №124 на відпуск води із комунального водопроводу та прийняття стоків у комунальну каналізацію, на виконання умов яких позивачем у період з вересня 2002 року по лютий 2004 року включно надано відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 16 051 633, 60 грн.; відповідач за надані послуги розрахувався частково на суму 175 400 грн., що стало підставою для стягнення з відповідача за рішенням суду у справі №35/106 основного боргу на суму 15 876 233, 60 грн., 883 353, 18 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2002 року по лютий 2004 року та 276 531, 97 грн. - 3% річних за період з 30.09.2002 по 27.02.2004.

Зазначене рішення суду у господарській справі №35/106 набрало законної сили 24.05.2004 та в цей же день на його виконання було видано наказ суду.

6.2. Місцевим судом встановлено, що відповідачем заборгованість за наказом суду 24.05.2004 у справі №35/106 погашена в повному обсязі на суму 17 037 936, 75 грн. та сплачувалася на користь позивача частинами, а саме у період з 13.05.2016 по 31.07.2016 на суму 2 576 243, 84 грн. та у період з 01.08.2016 по 19.11.2018 на суму 14 461 692, 91 грн.

6.3. Спір у справі №904/4700/19 виник щодо правомірності нарахування позивачем відповідачу 3% річних на суму 771 405, 20 грн. за період з 01.10.2016 по 30.10.2018 та інфляційних втрат за період з жовтня 2016 року по жовтень 2018 року на суму 3 226 676, 88 грн. в порядку частини другої статті 625 ЦК України у зв`язку із простроченням виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати боргу за рішенням суду 13.05.2004 у господарській справі №35/106.

6.4. Заперечуючи проти позову, відповідач зауважив, що на момент звернення позивача до місцевого суду з позовом 16.10.2019 відповідач - АТ "Криворізька теплоцентраль" () перебувало у процесі приватизації відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №358-р "Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації у 2018 році" та від 16.01.2019 №36-р "Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності", у зв`язку з чим за клопотанням Фонду державного майна України Господарським судом Дніпропетровської області ухвалою від 30.10.2018 закрито провадження у справі №904/128/17 про банкрутство АТ "Криворізька теплоцентраль".

За доводами відповідача, до правовідносин, що виникли між АТ "Криворізька теплоцентраль" та КП "Кривбасводоканал" щодо розрахунків за надані послуги з водопостачання та водовідведення на підставі договорів №48 від 16.04.1997 та №124 від 29.05.2003, підлягають застосуванню положення пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №2269-VIII від 18.01.2018 (чинний з 07.03.2018) про заборону застосування до боржників, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, після припинення провадження у справі про банкрутство індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

6.5. Позивач заперечував проти застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з посиланням на те, що зазначений Закон втратив чинність у зв`язку із введенням в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства; водночас, Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" №2269-VIII від 18.01.2018, яким було доповнено Розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про банкрутство пунктом 4-3, не встановлює жодних заборон чи обмежень щодо нарахування неустойки, фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань боржником.

Позивач зауважив, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу; вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

На підтвердження своїх доводів позивач звернувся до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18 щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України.

Позивач зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем на суму 17 037 936, 75 грн., стягнена за судовим рішенням 13.05.2004 у справі №35/106, була заявлена у складі конкурсних кредиторських вимог позивача у справу про банкрутство відповідача №904/128/17 (заява з грошовими вимогами прийнята до розгляду судом ухвалою 11.05.2017); зазначена сума боргу погашалася боржником (відповідачем) як до порушення справи про банкрутство 23.03.2017, так і під час провадження у справі про банкрутство відповідача; остаточно суму боргу погашено 19.11.2018, тобто після закриття провадження у справі про банкрутство відповідача ухвалою суду 30.10.2018. Позивач доводив, що спірна сума заборгованості відповідача перед позивачем щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних не є конкурсними вимогами, а є поточною заборгованістю відповідача, так як нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою конкурсної заборгованості (боргу, стягненого за судовим рішенням).

6.6. Приймаючи рішення про відмову в позові у частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за період з 23.03.2017 по 30.10.2018, місцевий суд виходив з того, що у спірний період діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою суду 23.03.2017 про порушення провадження у справі №904/128/17 про банкрутство АТ "Криворізька теплоцентраль", дію якого було припинено з дня закриття провадження у цій справі ухвалою суду 30.10.2018, та зіслався на приписи частин першої, третьої, сьомої статті 19 Закону про банкрутство про незастосування до боржника індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та 3% річних від простроченої суми протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача-боржника.

6.7. Розглядаючи позов у частині нарахування відповідачу інфляційних втрат за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року на суму 1 298 356, 91 грн. та 3% річних за період з 01.10.2016 по 23.03.2017 на суму 188 840, 14 грн., місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими, оскільки їх заявлено за період до порушення щодо відповідача провадження у справі №904/128/17 про банкрутство ухвалою суду 23.03.2017, тобто поза межами дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного цією ж ухвалою господарського суду.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції та прийняте ним рішення

7. 25.06.2020 постановою Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача задоволено частково; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі №904/4700/19 скасовано в частині задоволення позову; ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення з відповідача 188 840, 14 грн. - 3% річних, 1 298 356, 91 грн. інфляційних втрат та 22 307, 96 грн. судового збору відмовлено; у решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі №904/4700/19 залишено без змін; стягнено з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на суму 33 461, 94 грн.

7.1. Апеляційний суд надав оцінку вимогам апеляційної скарги відповідача щодо скасування оскаржуваного рішення місцевого суду та прийняття нового рішення про відмову в позові з посиланням на відсутність підстав для нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання на суму заборгованості, стягненої за рішенням суду 13.05.2004 у справі №35/106, зважаючи на обставини закриття щодо відповідача-боржника провадження у справі про банкрутство №904/128/17 ухвалою суду 30.10.2018 та здійснення щодо нього, як господарського товариства 99,9864% акцій якого належить державі, процедури приватизації згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №358-р від 10.05.2018 та її продовження на підставі розпорядження Уряду №36-р від 16.01.2019.

Відповідач доводив, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якими визначено пряму заборону на застосування індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання підприємством-відповідачем, яке перебувало у процедурі банкрутства і щодо якого прийнято рішення про приватизацію.

7.2. Апеляційний суд взяв до уваги заперечення позивача проти задоволення апеляційної скарги відповідача та його доводи про законність оскаржуваного рішення місцевого суду та помилковість висновків відповідача щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який втратив чинність із введенням в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства, що не передбачає обмежень чи заборон для нарахування інфляційних втрат, 3% річних на заборгованість підприємств, у статутному капіталі яких частка держави становить більш ніж 50% акцій (часток); таких обмежень і заборон також не встановлено Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна", що застосовується в ході приватизації відповідача.

7.3. Апеляційний суд погодився з правильністю та повнотою встановлення місцевим судом обставин порушення щодо АТ "Криворізька теплоцентраль" 23.03.2017 провадження у справі про банкрутство №904/128/17 та його закриття ухвалою суду 30.10.2018 у зв`язку із прийняттям Фондом державного майна України рішення (наказ №760 від 08.06.2018) про приватизацію АТ "Криворізька теплоцентраль", та погодився з висновками місцевого суду про те, що під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача-боржника, введеного ухвалою суду 23.03.2017, заборонялося застосування до боржника індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення боржника щодо виконання рішення суду 13.05.2004 у справі №35/106 відповідно до вимог частини третьої статті 19 Закону про банкрутство.

За встановлених місцевим судом обставин щодо часових меж дії мораторію на задоволення вимог кредиторів АТ "Криворізька теплоцентраль" у справі про банкрутство №904/128/17 з 23.03.2017 по 30.10.2018, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість відмови місцевого суду у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 23.03.2017 по 30.10.2018.

7.4. Разом з тим, апеляційний суд зауважив, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних на суму 188 840, 14 грн. за період з 01.10.2016 (початок періоду нарахування спірних платежів) по 23.03.2017 (порушення провадження у справі про банкрутство відповідача) та інфляційних втрат на суму 1 298 356, 91 грн. за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, місцевий суд не врахував приписи пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яким зазначений Закон доповнено у зв`язку із прийняттям Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", що набрав чинності 07.03.2018.

Апеляційний суд зазначив, що пунктом 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що після припинення провадження у справі про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Апеляційним судом встановлено, що провадження у справі №904/128/17 про банкрутство АТ "Криворізька теплоцентраль" було закрито ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2018 саме з підстав, встановлених пунктом 4-3 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За таких обставин та керуючись приписами статті 5 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача 3% річних на суму 188 840, 14 грн. за період з 01.10.2016 по 23.03.2017 та інфляційних втрат на суму 1 298 356, 91 грн. за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року підлягають застосуванню норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що виключають можливість нарахування позивачем спірних сум інфляційних втрат та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання після закриття справи про банкрутство відповідача.

7.5. Апеляційний суд зауважив, що на час звернення позивача з позовом до місцевого суду 16.10.2019 Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" був чинним, а його норми повинні застосовуватися до вимог позивача на час вчинення відповідної процесуальної дії - подання позову, який спрямований на захист порушених відповідачем прав та інтересів позивача.

Відмовляючи в позові в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих позивачем до моменту порушення щодо відповідача справи про банкрутство №904/128/17 ухвалою суду 23.03.2017, апеляційний суд керувався нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (абзац 2 пункту 4-3 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення"), які є спеціальними відносно загальних норм частини другої статті 625 ЦК України про відповідальність за невиконання (неналежне виконання) грошового зобов`язання, та забороняють нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості відповідача, що перебуває у процедурі приватизації.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ

Доводи скаржника (позивача у справі)

8. Скаржник зазначив, що грошове зобов`язання відповідача підтверджується рішенням суду 13.05.2004 у справі №35/106, внаслідок невиконання якого боржником-відповідачем у позивача, як кредитора, виникло право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення; таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 26.04.2017 у справі №918/329/16.

9. Скаржник доводив, що наявність рішення суду про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, що підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц та у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема 20.12.2010 у справі №3-57гс10, 04.07.2011 у справі №3-65гс11, 12.09.2011 у справі №3-73гс11, 24.10.2011 у справі №3-89гс11, 14.11.2011 у справі №3-116гс11, 23.01.2012 у справі №3-142гс11.

10. Скаржник аргументував, що заборгованість відповідача, яка складається з нарахованих 3% річних у розмірі 771 045, 20 грн. за період з 01.11.2016 по 30.10.2018 та інфляційних втрат на суму 3 226 676, 88 грн. за період з 01.11.2016 по 30.10.2018, пов`язана з довготривалим невиконанням відповідачем свої обов`язків у частині оплати боргу перед позивачем згідно з рішенням суду 13.05.2004 у справі №35/106; водночас, суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини справи при розгляді даного спору та не дослідили періоди, в які була здійснена оплата відповідачем суми боргу в розмірі 14 461 692, 91 грн. відповідно до зазначеного судового рішення, а також не з`ясували розміру сум, нарахованих як 3% річних та інфляційні втрати за період до порушення провадження у справі №904/128/17 про банкрутство відповідача та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, не перевірили розміру кредиторських вимог позивача, що їх заявлено у справу про банкрутство відповідача.

Доводи інших учасників справи

11. Відповідач відзиву на касаційну скаргу позивача не подав.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

12. Діючи в межах повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваних судових рішень в межах доводів касаційної скарги згідно з пунктами 8-10 описової частини цієї постанови.

А.2. Юридична оцінка доводів касаційної скарги і висновків судів попередніх інстанцій

13. Предметом касаційного оскарження у справі №904/4700/19 позивачем визначено постанову апеляційного суду 25.06.2020 в цілому та рішення місцевого суду 11.02.2020 в частині відмови в позові з посиланням на помилкову відмову апеляційного суду у стягненні з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих позивачем за період прострочення сплати заборгованості за рішенням суду до моменту порушення 23.03.2017 щодо відповідача справи про банкрутство №904/128/17, внаслідок помилкового застосування до спірних правовідносин положень пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також з доводами про безпідставність відмови місцевого та апеляційного судів у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму боргу за період з 23.03.2017 по 30.10.2018, у зв`язку із дією мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача-боржника, тоді як право на одержання таких сум позивачем-кредитором передбачено частиною другою статті 625 ЦК України.

З огляду на таке, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень положень частини другої статті 625 ЦК України в сукупності із спеціальною нормою статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що визначала наслідки введення мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача ухвалою суду 23.03.2017 у справі №904/128/17, а також правильність застосування апеляційним судом до спірних правовідносин приписів пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №2269-VIII від 18.01.2018, чинній з 07.03.2018.

14. Розглядаючи доводи позивача про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами положень частини другої статті 625 ЦК України, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду приймає до уваги таке.

14.1. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Отже, цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частини третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі акта цивільного законодавства або укладення договору.

14.2. Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу укладеного договору та закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. У свою чергу, у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

14.3. Водночас, системний аналіз норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дає підстави для висновку, що з моменту порушення (відкриття) щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові 02.10.2019 у справі №5006/5/39б/2012.

Судами встановлено, що відносно відповідача - АТ "Криворізька теплоцентраль" здійснювалося провадження у справі про банкрутство №904/128/17, порушене ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017 із введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів, дія якого припинилася з дня закриття місцевим судом ухвалою 30.10.2018 провадження у цій справі про банкрутство.

Відтак, поряд із загальними нормами ЦК України, що визначають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 ЦК України), при розгляді спору у справі №904/4700/19 за позовом КП "Кривбасводоканал" до АТ "Криворізька теплоцентраль" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення оплати боргу згідно з рішенням суду 13.05.2004 у справі №35/106 підлягали застосуванню спеціальні норми статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України 22.12.2011 №4212-VІ, що застосовувалася у процедурі банкрутства АТ "Криворізька теплоцентраль".

За встановлених судами обставин здійснення щодо відповідача провадження у справі про банкрутство із введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів ухвалою суду 23.03.2017 у справі №904/128/17, Верховний Суд погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про те, що у період з 23.03.2017 по 30.10.2018 до відповідача не застосовувався індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання на суму коштів, не сплачених за рішенням суду 13.05.2004 у господарській справі №35/106, а також 3% річних від простроченої суми, що узгоджується з положеннями абзацу 6 частини третьої статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26.02.2019 у справі №911/3719/16 щодо застосування до відповідача, який перебував у процедурі банкрутства, відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку частини другої статті 625 ЦК України з урахуванням періоду дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Отже, оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів про відмову в позові в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 23.03.2017 по 30.10.2018 (з дати порушення до дати закриття провадження у справі про банкрутство відповідача), є такими, що прийняті з правильним застосуванням спеціальних норм (частин першої-третьої, сьомої статті 19 Закону про банкрутство), які визначають правові наслідки введення мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство.

15. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечував факт застосування до нього позивачем відповідальності за прострочення сплати боргу у вигляді 3% річних за період з 01.10.2016 (початок періоду нарахування спірних платежів позивачем) до 23.03.2017 (дата порушення щодо відповідача справи про банкрутство) на суму 188 840, 14 грн. та інфляційних втрат за період жовтня 2016 року - березня 2017 року на суму 1 298 356, 91 грн. з посиланням на обставини віднесення його, як господарського товариства 99,9864% акцій якого належать державі, до переліку об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації у 2018 році, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №358-р від 10.05.2018 та продовження строків приватизації відповідно до розпорядження Уряду №36-р від 16.01.2019.

За твердженням відповідача, зазначені обставини зумовлюють застосування до спірних правовідносин положень пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №2269-VIII від 18.01.2018, яким встановлено заборону на застосування після припинення провадження у справі про банкрутство боржників, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми.

Разом з тим, позивач заперечував щодо такого правозастосування та зауважив, що 21.10.2019 вступив у дію Кодекс України з процедур банкрутства №2597-VIII від 18.10.2018, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень якого з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з наступними змінами. Позивач доводив необхідність застосування судами при вирішенні спору у цій справі саме положень Кодексу України з процедур банкрутства, яким не передбачено обмежень щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідачу, як господарському товариству, що перебуває у процесі приватизації.

16. Перевіряючи правильність застосування місцевим та апеляційним судами до спірних правовідносин положень пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №2269-VIII від 18.01.2018, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає про таке.

16.1. За змістом частини першої статті 58 Конституції України вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 5 ЦК України "Дія актів цивільного законодавства у часі" визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою (пряма дія норми у часі). Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2015 у справі №3-1085гс15).

16.2. Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів закріплено у частині першій статті 58 Конституції України і суть такого принципу полягає у тому, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001 (справа про податки)).

Заборона зворотної дії в часі нормативно-правових актів є однією із важливих складових принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасницею якої є держава Україна.

Водночас, Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзац 4 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)).

16.3. Колегія суддів зазначає, що 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства №2597-VIII від 18.10.2018, який в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., №31, ст. 440 із наступними змінами).

Тобто, перехід від регулювання, передбаченого Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до регулювання згідно з Кодексом України з процедур банкрутства, здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справ про банкрутство відповідно до положень цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №924/159/14, від 11.08.2020 у справі №904/3457/19 та від 27.08.2020 у справі №904/4928/17.

16.4. Водночас, під час розгляду господарських спорів судам необхідно врахувати положення частини третьої статті 3 ГПК України, якою визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 14 ГПК України визначено принцип диспозитивності у господарському судочинстві, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією із форм здійснення господарського судочинства є позовне провадження (пункт 2 частини першої статті 12 ГПК України), а процесуальним документом, з яким особа звертається до суду у такому провадженні, є позовна заява.

За змістом частин першої, третьої статті 162 ГПК України вбачається, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, а також зазначає, зокрема, зміст позовних вимог, правові підстави позову.

Отже, факт подання позивачем до господарського суду позовної заяви із зазначенням вимог до відповідача та підстав такого звернення є реалізацією позивачем права на судовий захист та за своєю правовою природою є процесуальною дією в розумінні частини третьої статті 3 ГПК України, що зумовлює обов`язок суду, керуючись принципом диспозитивності, розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин закону, чинного на дату звернення позивача до суду з позовом.

16.5. КП "Кривбасводоканал" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовними вимогами до АТ "Криворізька теплоцентраль" 16.10.2019 та визначило предметом позову стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості відповідача за рішенням суду 13.05.2004 у справі №35/106 в період з жовтня 2016 року по жовтень 2018 року; як підставу позову позивач зазначив положення частини другої статті 625 ЦК України.

Судами встановлено, що з 23.03.2017 щодо АТ "Криворізька теплоцентраль" здійснювалося провадження у справі про банкрутство №904/128/17, яке було закрито ухвалою суду 30.10.2018 за клопотанням Фонду державного майна України у зв`язку із прийняттям щодо товариства-боржника рішення про приватизацію.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №36-р від 16.01.2019 "Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності", продовжено приватизацію АТ "Криворізька теплоцентраль" у 2019 році.

Відтак, відповідач у справі №904/4700/19 на момент звернення позивача з позовом 16.10.2019 перебував у процедурі приватизації за рішенням Фонду державного майна України як підприємство енергетичної галузі, 99,9864% акцій якого належать державі, що зумовлювало обов`язок господарських судів вирішити даний спір із застосуванням, поряд із загальними нормами частини другої статті 625 ЦК України, положень чинного на дату звернення з позовом 16.10.2019 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №2269-VIII від 18.01.2018, що є спеціальним щодо правового регулювання порядку застосування до підприємств, що підлягають приватизації, штрафних санкцій, стягнення на підставі виконавчих та інших документів щодо таких боржників, а також застосування відповідальності за порушення грошових зобов`язань в порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

16.6. Відповідно до пункту 4-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника. Після припинення провадження у справі про банкрутство забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Отже, зазначеною нормою права встановлено винятки щодо можливості нарахування інфляційних та річних в порядку статті 625 ЦК України стосовно окремих суб`єктів господарювання - державних підприємства та/або господарських товариств, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та припинено провадження у справі про банкрутство внаслідок прийняття рішення компетентного органу про приватизацію. Законодавцем фактично введено на час приватизації такі заборони та обмеження, які існували в час дії мораторію у процедурі банкрутства цього боржника.

Застосувавши до спірних правовідносин спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", апеляційний суд дійшов висновку про те, що пунктом 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону встановлено пряму заборону на нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за будь-який період прострочення відповідача щодо виконання грошового зобов`язання відповідно до рішення суду 13.05.2004 у справі №35/106, зокрема, і до моменту порушення справи про банкрутство, якщо таке нарахування здійснено після закриття провадження у справі про банкрутство з підстав прийняття рішення про приватизацію такого суб`єкта господарювання. Тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення сплати боргу у жовтні 2016 року - березні 2017 року в силу закону.

17. З огляду на встановлені судами обставини закриття 30.10.2018 провадження у справі про банкрутство №904/128/17 щодо відповідача у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію відповідно до пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про банкрутство, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується із правильністю застосування апеляційним судом до правовідносин між сторонами спору, що виник у день звернення з позовом 16.10.2019, приписів пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на предмет відмови у задоволенні позову в частині стягнення спірних сум інфляційних та річних.

Відсутність у Кодексі України з процедур банкрутства, чинному з 21.10.2019, положень щодо заборони нарахування інфляційних втрат та річних по зобов`язаннях такого суб`єкта господарювання не виключає правильності застосування приписів даної норми Закону про банкрутство, яка є наслідком припинення провадження у справі з підстав приватизації боржника та була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (звернення з позовом до суду).

Правова позиція щодо застосування частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України про застосування до спірних правовідносин норм закону, які були чинними на момент їх виникнення, узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 13.02.2018 у справі №916/4737/14.

18. Верховний Суд зауважує, що передбачене пунктом 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №2269-VIII від 18.01.2018, законодавче обмеження права кредитора на нарахування боржнику інфляційних втрат та 3% річних на прострочену суму боргу за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України, узгоджується з частиною першою статті 13 ЦК України щодо меж здійснення особою цивільних прав відповідно до договору або актів цивільного законодавства, до яких абзацом 2 частини другої статті 4 цього Кодексу віднесено закони України.

19. Доводи скаржника (пункти 8, 9 описової частини цієї постанови) про помилковість висновків апеляційного суду про відмову в позові в цілому та висновків місцевого суду про відмову у позовних вимогах в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 23.03.2017 по 30.10.2018 з посиланням на те, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем підтверджується судовим рішенням, яке не виконане відповідачем, що зумовлює право позивача-кредитора на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення, колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на правовий статус відповідача як господарського товариства, що перебуває у процесі приватизації на дату звернення позивача з позовом 16.10.2019 та щодо якого припинено провадження у справі про банкрутство, яке тривало з 23.03.2017 по 30.10.2018. Суд погоджується з правильністю висновків апеляційного суду про застосування до спірних правовідносин положень статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" щодо наслідків введення мораторію на задоволення вимог конкурсних кредиторів та приписів пункту 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, як таких що є спеціальними та повинні застосовуватися переважно щодо загальної норми статті 625 ЦК України.

20. Суд звертається до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, відповідно до якого встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, доводи скаржника згідно з пунктом 10 описової частини цієї постанови, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими, як такі, що виходять за межі повноважень касаційного суду згідно із статтею 300 ГПК України та спрямовані на переоцінку доказів касаційним судом, яким уже надана відповідна оцінка судами попередніх інстанцій.

21. Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Частиною першою статті 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

22. Верховний Суд звертає увагу, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який серед іншого вимагає того, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

23. Така процедура сама по собі не суперечить принципу юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (Рішення ЄСПЛ від 09.06.2011 у справі "Желтяков проти України"). Касаційний суд, перевіривши доводи позивача, не встановив обставин суттєвого та неспростовного характеру, які могли б поставити під сумнів законність та відповідність нормам законодавства про банкрутство, чинного на момент пред`явлення позовних вимог, а також цивільного і процесуального законодавства прийнятої апеляційним судом постанови про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих позивачем у 2019 році за період до моменту порушення провадження у справі про банкрутство відповідача та залишення в силі рішення місцевого суду про відмову у стягненні інфляційних втрат та 3% річних за період здійснення провадження у справі про банкрутство відповідача.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

24. Верховний Суд зауважує, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів зумовлює обов`язок господарських судів при розгляді спорів про стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, поряд із загальними нормами статті 625 ЦК України, керуватися спеціальними нормами законодавства про банкрутство (статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у правовідносинах, що виникли до 21.10.2019, та статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства у спорах за позовами, пред`явленими до боржника з 21.10.2019).

25. Верховний Суд зазначає, що передбачене пунктом 4-3 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" законодавче обмеження права кредитора (позивача) на нарахування боржнику (відповідачу) інфляційних втрат та 3% річних на прострочену суму боргу за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання, у випадку припинення щодо боржника провадження у справі про банкрутство у зв`язку з його приватизацією, діє як спеціальна заборона, що виключає можливість застосування до такої особи загальних положень частини другої статті 625 ЦК України та узгоджується з частиною першою статті 13 ЦК України щодо меж здійснення особою цивільних прав відповідно до договору або актів цивільного законодавства, до яких абзацом 2 частини другої статті 4 цього Кодексу віднесено закони України.

26. З огляду на зазначене, відсутність порушень норм матеріального і процесуального права при прийнятті постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги позивача та залишення без змін постанови апеляційного суду.

В. Судові витрати

27. У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, згідно статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 309, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Кривбасводоканал" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.06.2020 у справі №904/4700/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді О.О. Банасько

В.Г. Пєсков