ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" вересня 2020 р. Справа№ 910/13605/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Гаврилюка О.М.
Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.
за участю представників сторін:
від позивача: Колосовський Ю.О.;
від відповідача: Бауліна В.О.,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року (повний текст складено 23.12.2019 року)
у справі № 910/13605/19 (суддя: Усатенко І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера
до Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк
про стягнення 4 834 891,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АКВАТЕРА" (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк (далі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 4 834 891,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порядку регресу несвоєчасно сплатив суму виконаного зобов`язання за договором іпотеки, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача втрати від інфляції та 3 % річних на загальну суму 4 834 891,83 грн.
Господарський суд міста Києва задовольнив повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера своїм рішенням від 12.12.2019 року (повний текст складено 23.12.2019 року).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки рішенням від 12.12.2019 року до Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк застосовано відповідальність за відсутності відповідних правових підстав.
Крім того, скаржник вказав, що за відсутності факту прострочення виконання грошового зобов`язання відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не може бути застосована.
При цьому, скаржник наголошує, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про відшкодування сплаченої суми в порядку регресу на підставі ст. 42 Закону України «Про іпотеку», ані до ухвалення судами рішень у справі 910/22722/17, ані після їх ухвалення, що фактично свідчить про відсутність обставин, які підтверджують прострочення боржника (Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк) зі сплати на користь позивача коштів на відшкодування порядку ст. 42 Закону України «Про іпотеку».
Також, за твердженням скаржника вимога від 13.11.2017 року містить вимогу негайного виконання банком неіснуючого зобов`язання (кредитного зобов`язання перед позивачем) , за належності відсутніх правових підстав (рішенням №910/22722/17 чітко встановлено відсутність факту переходу до позивача прав кредитора за кредитним договором). Тобто, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем вчинено порушення господарського зобов`язання, що виявилося у несвоєчасному виконанні регресного зобов`язання, з огляду на невиконання вимоги від 13.11.2017 року.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2020 року справу № 910/13605/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року у справі № 910/13605/19.
10.02.21020 року, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач шляхом сплати на користь НБУ грошових коштів у розмірі вартості предмета іпотеки добровільно виконав частину зобов`язання за кредитним договором №19 (зобов`язання Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк) у позивача виникло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми з врахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання, а у Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк з моменту такої сплати позивачем коштів на користь НБУ виникло грошове зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю Акватера, яке у разі його прострочення має бути виконане боржником на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/13605/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 року прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року у справі № 910/13605/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М.
Північний апеляційний господарський суд оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року у справі № 910/13605/19 до 14.04.2020 року, своєю ухвалою від 25.02.2020 року.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 року повідомлено учасників справи № 910/13605/19, що розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року у справі № 910/13605/19 14.04.2020 року не відбувся.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 року призначено до розгляду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року у справі № 910/13605/19 на 08.09.2020 року.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 року у зв`язку з увільненням судді Ткаченка Б.О., від роботи на період його перебування у Дарницькому районному у місті Києві військовому комісаріаті, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/13605/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі № 910/13605/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. своєю ухвалою від 08.09.2020 року.
У судовому засіданні 08.09.2020 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.
Представник відповідача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 08.09.2020 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк - без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 18.12.2018 року у справі № 910/22722/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк про стягнення 24977962,00 грн, яке набрало законної сили: між Національним банком України (кредитор) та відповідачем (позичальник) 03.03.2009 року було укладено кредитний договір №19. Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору у рахунок відкритої кредитної лінії кредитор надає позичальнику кредит на суму ,00 грн на строк з 03.03.2009 року по 03.03.2010 року зі сплатою 16.5 відсотка річних.
29.05.2014 року між Національним банком України (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акватера" (іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір №35.
Відповідно до п. 1 Іпотечного договору №35 цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №19 від 03.03.2009 року, із майбутніми змінами та доповненнями, або новаціями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним та продовжують строк користування кредитом, укладеного між іпотеко держателем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк.
Відповідно до п. 3 іпотечного договору № 35, іпотекою за цим договором також забезпечуються вимоги іпотеко держателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за кредитним договором і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки, якщо витрати на страхування предмету іпотеки зроблені іпотеко держателем; збитків, завданих порушенням умов цього договору та кредитного договору.
Згідно з пунктом 5 іпотечного договору №35 позивач в забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором №19 надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно згідно опису, що міститься в додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору, а саме: нежитлова будівля в адміністративній будівлі літ. А-3 на ІІІ поверсі поз. 301-319 прим. ІІІ поз. 1-3 загальною площею 611,00 кв.м.; 1/3 частина прим. V поз. 1-3 загальною площею 28,2 кв.м.; в адмінбудівлі літ. А-3 на мансарді поз. 401-406 прим. ІV поз. 1-3 загальною площею 585,1 кв.м.; 1/2 частина прим. поз. 1-3 площею 30,2 кв.м.;1/2 частина прим. ІІ поз. 1-4 площею 36,0 кв.м., розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Чкалова, будинок 27.
Сторони іпотечного договору №35 визначили, що вартість предмета іпотеки складає 24977 962,00 грн (п. 9 договору).
Відповідно до п. 6, п. 7 іпотечного договору, іпотека за цим договором поширюється також на ту частину предмета іпотеки, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення цього іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. На строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця. Предмет іпотеки використовується відповідно до його призначення.
Відповідно до п. 9 договору, сторони іпотечного договору №35 визначили, що вартість предмета іпотеки складає 24977962,00 грн.
17.08.2017 року Національний банк України звернувся до позивача з вимогою №41-0009/57108 щодо усунення порушень за кредитним договором від 03.03.2009 року №19. З тексту даної вимоги випливає, що іпотекодержатель вимагав від позивача сплатити заборгованість за кредитним договором №19 в загальній сумі 4406 807568,50 грн та зазначав, що у разі не погашення суми боргу, кредитором буде звернуто стягнення на іпотечне майно.
Відповідно до платіжного доручення № 360 від 24.10.2017 року, позивач перерахував на користь Національного банку України грошові кошти у розмірі 24977962,00 грн. Призначення платежу: Оплата згідно вимоги №41 0009/57108 від 17.08.2017 року в обсязі забезпечених зобов`язань по Іпотечному договору № 35 від 29.05.2014 року без ПДВ.
13.11.2017 року позивач звернувся до відповідача з листом № 17, у якому останнього було повідомлено про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю Акватера на користь Національного банку України 24977962,00 грн замість Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, у зв`язку з даною обставиною, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні за вимогами у забезпеченому зобов`язанні. Позивач вимагав від відповідача негайно оплатити на користь Товариствак з обмеженою відповідальністю Акватера заборгованість за кредитним договором №19 від 03.03.2009 року в розмірі 24977962,00 грн, шляхом перерахування їх на вказані новим кредитором реквізити банківського рахунку. Лист був отриманий відповідачем 20.11.2017 року.
Так, рішенням Господарського суду міста Києва № 910/22722/17 від 18.12.2018 року, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 року та постановою Верховного Суду від 04.06.2019 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера заборгованість у розмірі 24 977962,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до меморіального ордеру № 1671 від 14.08.2019 року, відповідач на виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/22722/17 від 18.12.2018 року, перерахував на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 24977962,00 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/22722/17 від 18.12.2018 встановлено, що: Таким чином, враховуючи відсутність в положеннях іпотечного договору від 29.05.2014р. №35 будь-якої встановленої сторонами заборони на виконання іпотекодавцем взятого на себе зобов`язання щодо забезпечення вимог третьої особи за кредитним договором від 03.03.2009 року №19 шляхом сплати грошових коштів на користь останньої в межах вартості предмету іпотеки, зазначені положення чинного законодавства України суд приходить до висновку, що позивачем правомірно було реалізоване своє право на виконання взятих на себе згідно іпотечного договору від 29.05.2014 року №35 зобов`язань щодо погашення заборгованості відповідача перед третьою особою за кредитним договором від 03.03.2009 року №19 шляхом сплати останньому коштів в розмірі вартості переданого в іпотеку майна, адже саме відповідною вартістю обмежуються його зобов`язання щодо такого забезпечення.
Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Оскільки між сторонами даної справи внаслідок укладення кредитного та іпотечного договорів склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.
Згідно абз. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.
Згідно ст. 42 Закону України Про іпотеку боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов`язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними. Якщо інше не встановлено іпотечним договором, у разі коли основне зобов`язання підлягає виконанню частинами, боржник може скористатися правом, встановленим частиною першою цієї статті, один раз на рік або двічі протягом строку дії основного зобов`язання. В разі перевищення цих показників боржник має право припинити реалізацію предмета іпотеки лише шляхом повної сплати решти суми за основним зобов`язанням. Майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов`язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов`язаний прийняти таке виконання. Наступний іпотекодержатель, який сплачує повну суму основного зобов`язання попередньому іпотекодержателю, вважається особою, на користь якої здійснене відступлення прав попереднього іпотекодержателя за іпотечним договором. Майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.
У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням ( ч. 2 ст. 11 Закону України "Про іпотеку").
Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.
Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, ст.ст. 11, 42 Закону України "Про іпотеку" визначають правові наслідки різних ситуацій - задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки (ст. 11 Закону України "Про іпотеку") і добровільного повного або часткового виконання майновим поручителем обов`язку боржника (ст. 42 Закону України "Про іпотеку").
Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.
Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/22722/17 від 18.12.2018 встановлено, що : Разом з тим, якщо майновий поручитель добровільно виконав повністю або частково забезпечене основне зобов`язання і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, то майновий поручитель вправі вимагати у боржника стягнення раніше сплаченої суми; це право виникає в силу ст. 42 Закону України "Про іпотеку", і його правова природа є регресною. Судом встановлено, що позивачем у визначеному законодавством порядку було виконано взяте на себе зобов`язання перед третьою особою за іпотечним договором від 29.05.2014 року № 35 шляхом перерахування на користь останнього грошових коштів у розмірі 24977 962,00 грн, а відтак, в силу приписів ст. 42 Закону України "Про іпотеку" до позивача перейшло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми у відповідному обсязі (право регресу).
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в рамках розгляду справи № 910/22722/17 судами було встановлено, що вимога Товариства з обмеженою відповідальністю Акватера до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на суму 24977962,00 грн є регресною, а тому право грошової вимоги виникло з виконанням іпотекодавцем обов`язку за боржника, сплатою грошових коштів.
Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що вимога від 13.11.2017 року містить вимогу негайного виконання банком неіснуючого зобов`язання (кредитного зобов`язання перед позивачем) , за належності відсутніх правових підстав (рішенням №910/22722/17 чітко встановлено відсутність факту переходу до позивача прав кредитора за кредитним договором). Тобто, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем вчинено порушення господарського зобов`язання, що виявилося у несвоєчасному виконанні регресного зобов`язання, з огляду на невиконання вимоги від 13.11.2017 року, колегія суддів відзначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем у листі вимозі № 17 від 13.11.2017 року було чітко вказано вимогу позивача до відповідача негайно сплатити кошти у сумі 24977962,00 грн.
Водночас, колегія суддів відзначає, що невірне формулювання позивачем правової підстави для звернення з грошовою вимогою не спростовує тих обставин, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату коштів і не спростовує обов`язку відповідача сплатити на користь позивача кошти у розмірі 24977962,00 грн.
Водночас, колегія суддів відзначає, що в разі незаконності вимоги від 13.11.2017 року про сплату коштів на чому наполягає скаржник, у суду не було б правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості в межах справи №910/22722/17.
Відповідно до ст.ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.
В будь-якому випадку обов`язок відповідача сплати грошові кошти на користь позивача виник не з пред`явлення грошової вимоги позивачем, а з часткового виконання іпотекодавцем грошових зобов`язань боржника перед кредитором і відповідної норми закону.
Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено вище, позивач звернувся до відповідача з листом № 17 від 13.11.2017 року, яким повідомив про перерахування ним за боржника на користь кредитора суми коштів. Межах взятих на себе за іпотечним договором зобов`язань та просив перерахувати позивачу кошти у розмірі 24977962,00 грн.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, грошова вимога була направлена відповідачу з зазначенням про виникнення у відповідача грошових зобов`язань перед позивачем.
Так, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та втрати від інфляції з 28.11.2017 року по 13.08.2019 року.
Як встановлено судами при розгляді справи № 910/22722/17 року право регресної вимоги виникло у відповідача перед позивачем в силу закону з огляду на сплату коштів іпотекодавцем на користь кредитора.
Позивачем визначено період нарахування санкцій з огляду на направлену ним 13.11.2017 року вимогу про сплату та отримання вказаної вимоги відповідачем.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання у передбачений законом строк (в порядку регресу), є грошовим зобов`язанням, що є належною правовою підставою для застосування до відповідача відповідальності передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України.
У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.
З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані у даній справі.
Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань позивача погоджується з висновком суду першої інстанції, що останній є арифметично вірним та з відповідача підлягає стягнення 1281061,50 грн 3 % річних та 3553830,33 грн інфляційних втрат.
Разом з цим, колегія суддів не приймає твердження скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про відшкодування сплаченої суми в порядку регресу на підставі ст. 42 Закону України «Про іпотеку», ані до ухвалення судами рішень у справі 910/22722/17, ані після їх ухвалення, що фактично свідчить про відсутність обставин, які підтверджують прострочення боржника (Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк) зі сплати на користь позивача коштів на відшкодування порядку ст. 42 Закону України «Про іпотеку», оскільки останнє спростовується висновками суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.
Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії).
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 року у справі №910/13605/19 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/13605/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 14.09.2020 року.