ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1063/20

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., за участю секретаря судового засідання Денисевич К.Ю., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6) до Комунального підприємства теплових мереж "Бориспільтепломережа" (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, буд. 41 А) про стягнення 1 152 656,42 грн

за участю представників сторін

від позивача: Орел С.С. (довіреність №14-115 від 09.04.2020),

від відповідача: Свєчкіна Т.С. (довіреність №01-08/37 від 16.01.2020), Зусик Т.В. (довіреність №01-08/37 від 16.01.2020)

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) подало до суду позов про стягнення з Комунального підприємства теплових мереж "Бориспільтепломережа" (далі - відповідач) 1 152 656,42 грн, з яких 614286,89 грн пені, 147001,93 грн 3% річних та 391367,60 грн інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач, всупереч п. 6.1 договору № 1637/1617-ТЕ-17 посачання природного газу від 28.09.2016, несвоєчасно сплатив вартість переданого природного газу за період жовтень - грудень 2016 року, січень-березень 2017 року, внаслідок чого на підставі п. 8.2 договору йому було нараховано пеню, а також згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні.

Ухвалою від 28.04.2020 Господарський суд Київської області відкрив провадження у справі, справу ухвалив розглядати за правилами загального позовного провадження, призначив справу до підготовчого засідання на 26.05.2020, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 8 ст. 165 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Копія відповідної ухвали отримана позивачем 04.05.2020, відповідачем 05.05.2020, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень за №№547, 598.

19.05.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (здано для відправлення до суду відділенню зв`язку м. Бориспіль №1 18.05.2020) з доказами направлення його копії позивачу. У відзиві відповідач не погоджується з доводами позивача та зазначає про відсутність основного боргу на час звернення НАК Нафтогаз України" до суду з позовом.

Відхиляючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що:

- НАК "Нафтогаз України" користуючись своїм монопольним становищем уклало договір на постачання природного газу, всупереч типовій формі договору затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 35 від 22.01.2015 року виключно на своїх умовах,

- розрахунок заборгованості зроблено поза межами позовної давності,

- розрахунки з позивачем за поставлений ним газ напряму залежать від оплати населення,

- відповідача позбавлено права на досудове врегулювання спору,

- державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за встановленими нормативами.

Також, відповідач просить суд зменшити розмір пені, яка нарахована позивачем на 100 % та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляції та 3 % річних в повному обсязі.

Ухвалою від 26.05.2020 відкладено підготовче засідання на 23.06.2020, встановлено позивачу строк для подання до суду та відповідачу відповіді на відзив до 05.06.2020 включно, встановлено відповідачу строк для подання до суду та позивачу заперечень на відповідь на відзив до 17.06.2020 включно.

11.06.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. При цьому, зазначено в якості відповідача іншу особу КП «Борщагівка». Позивач стверджує, що в розумінні ч.1 ст. 233 ГК України, відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення нарахованих сум за невиконання зобов`язання у строк, визначений умовами договору. Також, позивач зазначає, що сторонами при укладенні договору в добровільному порядку погоджено збільшену позовну давність.

Ухвалою від 23.06.2020 судом відкладено підготовче засідання на 02.07.2020, витребувано у позивача докази надсилання відповідачу копії платіжного доручення про сплату судового збору та документів, що підтверджують повноваження представника позивача, витребувано у позивача письмові пояснення щодо відповіді на відзив, з урахуванням зазначення іншої особи відповідачем, витребувані судом документи надати суду в строк до 02.07.2020 включно.

Ухвалою від 02.07.2020 відкладено підготовче засідання на 04.08.2020, суд повторно витребував у позивача докази надсилання відповідачу копії платіжного доручення про сплату судового збору та документів, що підтверджують повноваження представника позивача, повторно витребував у позивача письмові пояснення щодо відповіді на відзив, з урахуванням зазначення іншої особи відповідачем, витребувані судом документи надати суду в строк до 23.07.2020 включно.

04.08.2020 до суду від позивача на виконання вимог ухвали суду від 02.07.2020 надійшли пояснення вих.№39/5-782-20 від 31.07.2020.

Ухвалою суду від 04.08.2020 продовжено строк відповідачу для подання заперечень на відповідь на відзив до 14.08.2020 включно; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.09.2020 о 14:40.

14.08.2020 від відповідача надішли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач окрім доводів зазначених у відзиві, просить суд врахувати судову практику щодо неправомірності нарахування позивачем пені, 3 % річних та втрат від інфляції на суми відшкодовані державою на підставі Постанови №20 від 11.01.2020.

08.09.2020 в судове засідання з`явились всі учасники справи.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, представники відповідача проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

28.09.2016 р. між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (постачальник) (на даний час Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) та Комунальним підприємством теплових мереж "Бориспільтепломережа" (споживач) укладено договір № 1637/1617-ТЕ-17 постачання природного газу.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 2.1 договору, постачальник передає споживачу з 01.10.2016 р. по 31.03.2017 р. природний газ обсягом до 13304 тис.куб.м.

Право власності на природний газ переходить від позивача до відповідача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ відповідач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ (п. 3.1 договору).

Пунктом 3.4 договору передбачено, що приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Регульована ціна на природний газ (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до його вартості відповідно до Податкового кодексу України), який постачається за цим договором, визначається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 р. № 758 (п. 5.1 договору).

Пунктом 5.2 договору визначено, що ціна за 1000 куб.м газу за цим договором становить 4942,00грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5930,40грн.

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.4 договору).

Сторонами у п. 6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1 Договору).

Згідно з п. 8.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005№20.

Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний не звільняє споживача від обов`язку споживача сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Пунктом 10.3 договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 до 31 березня 2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Додатковою угодою № 1 від 23.01.2017 до договору № 1637/1617-ТЕ-17 постачання природного газу від 28.09.2016 сторони внесли зміни до деяких пунктів договору.

На виконання умов договору № 1637/1617-ТЕ-17 постачання природного газу від 28.09.2016 позивач протягом жовтня-грудня 2016 року, січня-березня 2017 року передав відповідачу газ, а відповідач вказаний товар отримав, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу від: 31.10.2016 на суму 6962829,26грн, 30.11.2016 на суму 12421762,46грн, 31.12.2016 на суму 15112829,72грн,

31.01.2017 на суму 17733538,72грн, 28.02.2017 на суму 14561160,19грн, 31.03.2017 на суму 9168078,16грн, підписаними сторонами та скріпленими їх печатками.

Позивач зазначає, що оплату за переданий природний газ відповідач здійснював несвоєчасно та з порушенням строку, встановленого договором, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 1 152 656,42 грн, з яких 614286,89 грн пені, 147001,93 грн 3% річних та 391367,60 грн інфляційних втрат.

На підтвердження проведення відповідачем оплат за поставлений позивачем природний газ, позивач надав сальдо по КПТМ "Бориспільтепломережа", довідку по операціях за спірним договором та банківські виписки по рахунку позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення до суду відповідачем заборгованість погашена, однак прострочення сплати є підставою для застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов`язання.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, не виконавши зобов`язання у строк, встановлений п.6.1 відповідного договору, відповідач допустив порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Договором визначено, що у разі невиконання споживачем п.6.1 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.8.2 договору).

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 №20 (п.8.2 договору).

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до Постанови Кабінету Мністрів України від 11 січня 2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором (п. 8.3 договору)..

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовується, що розрахунки за договором №1576/1617-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 28.09.2016 здійснено з порушенням строків, встановлених вказаним договором.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що розрахунок за поставлений позивачем природний газ здійснювався: 1) шляхом перерахування відповідачем позивачу власних коштів з рахунку з спеціальним режимом використання за договором; 2) шляхом підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Як вбачається з матеріалів справи, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області, Департаментом фінансів Київської обласної держадміністрації, Комунальним підприємством теплових мереж "Бориспільтепломережа" та Національною акціонерною компанією Нафтогаз України, відповідно до постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, з метою погашення взаємної заборгованості, складено та підписано наступні спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України:

- №2983 від 21.11.2016 на суму 1288600,00грн,

- №3421 від 20.12.2016на суму 2104000грн,

- №339 від 19.01.2017 на суму 9143900грн,

- №1006 від 15.02.2017 на суму 5126300грн,

- №1850 від 20.03.2017 на суму 2997800грн,

- №3382 від 21.08.2017 на суму 352800грн,

- №3783 від 23.10.2017 на суму 2020000грн

Як вбачається, держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши СПР, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Цей правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18.

Так, позивач просить стягнути пеню на підставі п. 8.2 договору, яка за його розрахунком складає 614286,89грн, а також 3 % річних та інфляційні втрати, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, які за його розрахунком складають 147001,93грн та відповідно 391367,60грн.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Договором визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.8.2 договору).

Таким чином, зважаючи на порушення строку виконання зобов`язань, позивач набув права вимагати від відповідача сплати пені у встановленому договором розмірі.

При цьому, з розрахунку вбачається, що розмір пені за день обраховано позивачем з урахуванням встановленого розміру у договорі 21% річних, який у період, за який нарахована пеня, не перевищував подвійного розміру облікової ставки НБУ.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про те, що такий розрахунок є арифметично вірним.

Крім того, у відзиві на позов відповідач посилається на пропуск позивачем позовної давності щодо стягнення пені та зазначив що п. 10.3 Договору суперечить нормам законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Сторонами у п. 10.3. розділу 10 укладеного договору погоджено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Отже, сторонами в добровільному порядку погоджено збільшену позовну давність.

При цьому, відповідна умова Договору в судовому порядку не оскаржувалась.

Як вбачається з матеріалів справи, у жодній із укладених додаткових угод, питання щодо строку для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості сторонами не переглядалося.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Також, судом перевірено розрахунок щодо нарахування 3 % річних у розмірі 147001,93грн та встановлено наступне.

Так, зобов`язаннями листопада 2016 року, січня-лютого 2017 року розрахунки здійснено правильно. Що стосується нарахувань за зобов`язаннями жовтня, грудня 2016 року, березня 2017 року, вбачається, що позивач здійснив нарахування на всю суму заборгованості без врахування коштів, сплачених на підставі спільних протокольних рішень.

Суд здійснив власний розрахунок, відповідно до якого обґрунтованою сумою стягнення з відповідача 3 % річних є 87755,56грн, а саме:

- 5848,68грн за актом жовтня 2016 року,

- 8533,22грн за актом листопада 2016 року,

- 3596,48грн за актом грудня 2016 року,

- 6273,37грн за актом січня 2017 року,

- 28015,44грн за актом лютого 2017 року,

- 35488,37грн за актом березня 2017 року.

Водночас, судом під час перевірки розрахунків позивача щодо нарахування втрат від інфляції за зобов`язаннями лютого 2017 року встановлено, що вказаний розрахунок є частково не вірний, а саме, у періоді нарахування з 01.05.2017 по 31.05.2017 на суму 820595,33грн допущено арифметичну помилку та помилково зазначено суму 11086,11грн, тоді як вірною є сума 10667,74грн. Між тим, за період з 01.04.2017 по 30.04.2017 на суму 3574990,14грн розрахунок вірний 32174,91грн.

Також, судом встановлено, що за зобов`язаннями березня 2017 року, позивач втрати від інфляції розрахував не вірно, здійснивши нарахування на всю суму заборгованості без врахування коштів, сплачених на підставі спільних протокольних рішень.

Так, суд у власному розрахунку вбачає, що втрати від інфляції становлять: за період з 01.05.2017 по 31.05.2017 на суму 3797478,16грн 49367,22грн; з 01.06.2017 по 30.06.2017 на суму 3228578,46грн 51657,26грн; 3 01.07.2017 по 31.07.2017 на суму 2402473.11 4804,95грн; з 01.08.2017 по 31.08.2017 на суму 1470551.49грн 1470,55грн (дефляція); з 01.09.2017 по 30.09.2017 на суму 484770.40 9695,41грн та з 01.10.2017 по 31.10.2017 на суму 305.95грн 3,67грн.

У відзиві на позов відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 100%, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Суд зазначає, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Тобто, в контексті означеного, суд звертає увагу на те, що наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

У даній справі суд вважає за можливе зменшити розмір пені, яка підлягає стягненю з відповідача на 50% до 307143,45грн, з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що основний борг, за який нараховано пеню, інфляційні втрати та 3 % річних погашено відповідачем у повному обсязі до звернення позивача до суду із даним позовом.

Зменшуючи розмір пені, суд враховує те, що відповідач не є фактичним кінцевим споживачем газу і такий газ використовується ним для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, яке не завжди вчасно розраховується за спожиту теплову енергію.

При цьому, у даній справі позивачем не доведено, що допущені порушення при виконанні відповідних зобов`язань відповідачем призвели до збитків позивача, розмір яких більший або дорівнює розміру нарахованої пені.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позивач заперечив проти зменшення штрафних санкцій, а відповідач повністю розрахувався за отриманий природний газ, норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, договору, кризові явища у вітчизняній економіці, зважаючи на специфіку діяльності відповідача, а також те, що відповідачем є комунальне підприємство, з метою виконання судового рішення, суд вирішив зменшити розмір пені на 50 %, до 307143,45 грн.

Поряд з цим, посилання позивача на те, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності за порушення зобов`язань є обґрунтованим і враховується судом. Однак, у даному випадку суд не звільняє відповідача повністю від відповідальності за порушення виконання зобов`язання з оплати, а лише зменшує обсяг нарахованої йому неустойки, зважаючи на обставини, викладені вище.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 307143,45 грн пені, 87755,56грн 3% річних та 159841,71грн втрат від інфляції. В частині стягнення 307143,45 грн пені, 59246,37 грн 3% річних, 231525,89 грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням часткового задоволення заявлених вимог, витрати у розмірі 12928,26грн, понесені позивачем на оплату позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 248, 252 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Комунального підприємства теплових мереж "Бориспільтепломережа" про стягнення 1 152 656,42 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального Комунального підприємства теплових мереж "Бориспільтепломережа" (08301, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 41 А, ідентифікаційний код - 137125452) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код - 20077720) 307143,45 грн (триста сім тисяч сто сорок три грн сорок п`ять коп) пені, 87755,56 грн (вісімдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят п`ять грн п`ятдесят шість коп) 3% річних та 159841,71 грн (сто п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот сорок одну грн сімдесят одну коп) втрат від інфляції та 12928,26 грн (дванадцять тисяч дев`ятсот двадцять вісім грн двадцять шість коп) витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією про дане судове рішення учасники справи можуть ознайомитися на сайті: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено: 09.09.2020.

Суддя В.М. Антонова