СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Справа № 922/487/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Россолов В.В. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Беккер Т.М.

та за участю представників сторін:

від позивача - не з`явилися;

від відповідача - адвокат Цеваліхіна Я.І., довіреність б/н від 23.07.2020;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012", м. Харків (вх. № 1626 Х/1)

на рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020, повне рішення складено 15.06.2020 (суддя Прохоров С.А.),

у справі № 922/487/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройуком", м. Краматорськ Донецької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012", м. Харків

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі №922/487/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройуком" задоволено; визнано недійсним договір про надання транспортних послуг №31/10-18 від 31.10.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стройуком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012".

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі №922/487/20 скасувати; в задоволенні позову ТОВ "Стройуком" відмовити повністю.

Апелянт зазначає, що при складанні договору про надання транспортних послуг, а саме Додатку №1 (яким встановлено види транспорту та вартість наданих послуг) було допущено описку та зазначено, що вартість наданих послуг становить 2,50 грн за км для всіх видів транспорту, яким буде здійснюватися перевезення. Зазначену помилку було виправлено Додатковою угодою №1 від 12.11.2018 та зазначено, що вартість одиниці виміру складає 2,50 грн за т-км.

Апелянт зазначає, що факт надання послуг відповідачем позивачу підтверджується дорожніми листами та актами виконаних робіт.

Щодо посилання суду першої інстанції на відсутність замовлень на перевезення, з яких би вбачалися умови перевезення, маршрут, який необхідно виконати перевізнику, товар, який йому слід перевести, дати в які необхідно надати ці послуги, апелянт вказує, що договором про надання транспортних послуг не передбачено обов`язку замовника надавати виконавцю замовлень на перевезення товару.

Стверджує, що спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків у вигляді надання та отримання транспортних послуг та не містить ознак фіктивного правочину.

Відповідач зазначає, що спірним договором про надання транспортних послуг №31/10-18 від 31.10.2018, сторонами було погоджено умови договору, він підписаний належними представниками сторін та скріплений печатками обох сторін договору. Крім того, договір виконаний у повному обсязі.

Разом з тим, скаржник зазначає, що позивач у позовній заяві посилається на ст.ст. 203, 215 ЦК України, але не зазначено жодної підстави, з якими законодавець пов`язує недійсність господарського договору.

Також, до апеляційної скарги додано клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме: копію додаткової угоди №1 від 12.11.2018 до Договору про надання транспортних послуг за №31/10-18 від 31.10.2018, копію розрахунку витрат по транспортуванню будівельних вантажів, яке здійснюється власним автомобільним транспортом; копії подорожніх листів.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.07.2020 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: Дучал Н.М. - головуючий суддя, суддя Сіверін В.І., суддя Склярук О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" на рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі №922/487/20 залишено без руху.

Ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" на рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі №922/487/20; встановлено строк до 25.08.2020 для подання Товариством з обмеженою відповідальністю "Стройуком" відзиву на апеляційну скаргу, в порядку визначеному статтею 263 Господарського процесуального кодексу України; призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" на рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі № 922/487/20 на 08.09.2020 о 12:00 годині.

Розпорядженнями керівника апарату суду від 14.08.2020 у зв`язку із відпусткою головуючого судді Дучал Н.М., яка входить до складу колегії суддів, з метою недопущення порушення строків розгляд справи, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14.08.2020 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у наступному складі: Шутенко І.А. - головуючий суддя, суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

31.08.2020 до Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" надійшли додаткові пояснення за підписом директора Антишевої К.В., в якому відповідач зазначає, що вимоги апеляційної скарги та заявленого клопотання підтримує та просить прийняти в заявленому обсязі.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, незважаючи на належне повідомлення судом про відкриття апеляційного провадження.

08.09.2020 у судовому засіданні апеляційної інстанції був присутній представник апелянта, яка наполягала на доводах апеляційної скарги, просила суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача до судового засідання 08.09.2020 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення (т. 5 а.с. 242).

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Розглянувши клопотання апелянта про долучення до матеріалів справи документів, а саме: копію додаткової угоди №1 від 12.11.2018 до Договору про надання транспортних послуг за №31/10-18 від 31.10.2018, копію розрахунку витрат по транспортуванню будівельних вантажів, яке здійснюється власним автомобільним транспортом; копії подорожніх листів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Господарський процесуальний кодекс України передбачає певний порядок подання сторонами доказів по справі.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В обґрунтування зазначеного клопотання скаржник зазначає, що не брав участі у судових засіданнях, не був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в тому числі при винесенні судового рішення, а тому не мав можливості надати свої заперечення та відповідні докази.

З матеріалів справи №922/487/20 вбачається, що Господарським судом Харківської області на адресу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" - вул. Пушкінська, 79/1, м. Харків, 61024 направлялися всі процесуальні документи суду: ухвала про відкриття провадження від 20.02.2020. ухвала від 20.02.2020, ухвала від 16.03.2020, ухвала від 20.03.2020, ухвали від 30.03.2020, ухвала від 29.04.2020, ухвала від 20.05.2020.

Однак, копії зазначених процесуальних документів суду повернулися не врученими, відповідно до довідок організації поштового - інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення із додатковим зазначенням - адресат відсутній.

Отже, відповідачу не було вручено жодного процесуального документу суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 120 ГПК України суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві зазначено номери телефонів для зв`язку з ТОВ "Карготранс 2012", які також містяться у загальнодоступних відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за .

Тобто у господарського суду першої інстанції, враховуючи невручення поштової кореспонденції ТОВ "Карготранс 2012", була фактична можливість повідомити відповідача про існування та розгляд справи №922/487/20 засобами телефонного зв`язку. Однак в матеріалах справи відсутні докази такого повідомлення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Созонов та інші проти України" від 08.11.2018 зазначено, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (див. рішення у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23.06.1993, пункт 63, Серія А, № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (див. рішення у справі "Діліпак та Каракайя проти Туреччини" (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04.03.2014). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах "Авотіньш проти Латвії" [ВП] (<...>) [GC], заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та "Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27.10.1993, пункт 33, Серія А № 274). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі "Беер проти Австрії" (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17 та 18, від 06.02.2001).

На національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі "Ганкін та інші проти Росії" (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31.05.2016). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див. рішення у справі "Заводнік проти Словенії" (Zavodnik v. Slovenia), заява №53723/13, пункт 70, від 21.05.2015, із подальшими посиланнями). Аналогічних висновків Європейський суд з прав людини дійшов у рішенні від 27.06.2017 у справі "Лазаренко та інші проти України".

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992 року).

Враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, з метою дотримання принципів змагальності сторін та пропорційності господарського процесу, з урахуванням тієї обставини, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи за його участі, та взагалі не був поінформований про існування судового процесу, де він є відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про задоволення клопотання відповідача та про долучення документів до матеріалів справи.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги з урахуванням додаткових пояснень в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 31.10.2018 між ТОВ "Карготранс 2012" () - виконавець, відповідач у справі та ТОВ "Стройуком" () - замовник, позивач у справі, було підписано договір №31/10-18 про надання транспортних послуг.

Згідно п. 1.1 та п. 1.2 договору, виконавець бере на себе зобов`язання з надання транспортних послуг, на умовах зазначених у Додатку №1, а замовник зобов`язується сплатити їх вартість, згідно виставлених рахунків.

Пунктом 2.2 передбачено, що факт виконання послуг підтверджується підписом представника замовника в подорожньому листі, на бланку талону замовника та актом виконаних робіт, підписаним представниками сторін.

Виконавець надає замовнику акти приймання-передачі наданих послуг один раз в місяць (п.5.2. Договору).

Відповідно до п. 5.2. замовник зобов`язаний підписати акти приймання-передачі виконаних робіт протягом 5 днів з моменту його отримання або в той же термін направити виконавцю мотивовану відмову, у випадку, якщо надані в акті послуги не відповідають фактично зазначеним виконавцем, відповідно до умов даного договору і вимог, встановлених діючим законодавством.

Пунктом 5.3. Договору передбачено, що акт про надання послуг повинен містити наступні обов`язкові реквізити:

-найменування підприємств, від імені яких складено документ;

-назва документа (форми);

-дата і місце складення;

-склад і обсяг господарської операції;

-одиниця виміру господарської операції (в натуральному чи/або вартісному вираженні);

-посади та прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

-особистий підпис або інші дані, які дають можливість ідентифікувати особу, яке брало участь у здійсненні господарської операції.

Вартість послуг зазначена в актах виконаних робіт, які є невід`ємною частиною Договору (п. 6.1. Договору).

Пунктом 6.2. Договору унормовано, що загальна сума Договору є величиною змінною та складається із суми актів виконаних робіт, оформлених до даного Договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2021 (п. 10.3 Договору).

Відповідно до Додатку №1 до Договору №31-10/18 від 31.10.2018 "Прейскурант цін на надання транспортних послуг" сторони встановили марки транспортних засобів та вартість послуг, що для всіх транспортних засобів складає 2,50 грн.

В подальшому, як вбачається з наданих до апеляційної інстанції документів, 12.11.2018 між позивачем та відповідачем було підписано Додаткову угоду №1 до Договору про надання транспортних послуг за №31/10-18 від 31.10.2018, якою було виправлено описку допущену в Додатку №1 до спірного договору в розділі "Вартість з НДС 20%" та змінено одиницю виміру на грн/т-км.

На виконання умов договору про надання транспортних послуг відповідачем було надано послуги з перевезення вантажу, що підтверджується актами наданння послуг №160 від 28.11.2018 на суму 198335,60 грн, №159 від 28.11.2018 на суму 198335,60 грн, №158 від 28.11.2018 на суму 198335,60 грн, №157 від 28.11.2018 на суму 198335,60 грн, №155 від 28.11.2018 на суму 198335,60 грн, №156 від 28.11.2018 на суму 198335,60 грн, №6 від 31.01.2019 на суму 248862,00 грн, №5 від 31.01.2019 на суму 289104,00 грн, №4 від 31.01.2019 на суму 250515,00 грн, №3 від 31.01.2019 на суму 299307,00 грн, №2 від 31.01.2019 на суму 243162,00 грн, №1 від 31.01.2019 на суму 245442,00 грн, №1 від 16.04.2019 на суму 180519,00 грн, №2 від 16.04.2019 на суму 236493,00 грн, №3 від 16.04.2019 на суму 193401,00 грн, №4 від 16.04.2019 на суму 221160,00 грн, №5 від 16.04.2019 на суму 173508,00 грн, №6 від 16.04.2019 на суму 175275,00 грн, №19 від 31.07.2019 на суму 150000,00 грн, №18 від 31.07.2019 на суму 121350,00 грн, №22 від 31.07.2019 на суму 121950,00 грн, №23 від 31.07.2019 на суму 125100,00 грн, №21 від 31.07.2019 на суму 144787,50 грн, №20 від 31.07.2019 на суму 123750,00 грн, №1 від 15.08.2019 на суму 111562,50 грн, №2 від 15.08.2019 на суму 141825,00 грн, №3 від 15.08.2019 на суму 116100,00 грн, №4 від 15.08.2019 на суму 133912,50 грн, №5 від 15.08.2019 на суму 112950,00 грн, №6 від 15.08.2019 на суму 116212,50 грн.

Позивач зазначає, що йому було надано транспортних послуг на загальну суму 5466261,60 грн, за надані транспортні послуги ним було сплачено перевізнику 2986020,73 грн, заборгованість складає 2480240,87 грн.

На підтвердження обставин сплати частини вартості наданих відповідачем транспортних послуг позивачем до позовної заяви долучено копії платіжних доручень.

Позивач, ТОВ "Стройуком" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "Карготранс 2012" про визнання недійсним договору надання транспортних послуг № 31/10-18 від 31.10.2018, укладеного між ТОВ "Карготранс 2012" і ТОВ "Стройуком".

Позов обґрунтований тим, що під час перевірки податковими органами відповідача, встановлено відсутність необхідних умов для господарської діяльності ТОВ "Карготранс 2012", а, отже, реальність фінансово-господарської діяльності відповідача під сумнівом.

Також позивач вказує на те, що зазначені обставини можуть суттєво вплинути на використання позивачем прав, передбачених податковим законодавством та автоматично призвести до його порушення, оскільки на підставі спірного договору формуються податкові кредити, валові витрати. Позивач не має наміру продовжувати господарські відносини з відповідачем, оскільки вважає, що є ризик пасивної участі позивача у схемі ухилення від сплати податків. Відведення контрагента позивача до сумнівного значно порушує майнові права позивача, гарантовані законом. Невиконання в подальшому спірного договору не зможе породжувати ті правові наслідки, на котрі розраховував позивач під час його укладення.

Сумнівна, на думку позивача, діяльність відповідача може вплинути на репутацію ТОВ "Стройуком", що значно вплине на відносини з його контрагентами.

Таким чином, вказуючи, що відповідний договір не породжує ті правові наслідки, на котрі розраховував позивач при укладенні договору, просить визнати такий договір недійним.

Як зазначалося раніше, рішенням суду першої інстанції позов ТОВ "Стройуком" задоволено; визнано недійсним договір про надання транспортних послуг №31/10-18 від 31.10.2018, укладений між ТОВ "Стройуком" та ТОВ "Карготранс 2012".

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір не містить істотних умов договору перевезення вантажу таких як найменування і кількість вантажу, його упаковки, умови і строки перевезення, місце і час навантаження і розвантаження.

При ухваленні рішення господарський суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з оговореної сторонами в договорі вартості послуг (2.5 грн/км), та сумою на яку сторони підписали акти виконаних робіт (5 466 261,60 грн), відповідач повинен був надати позивачу послуг по перевезенню вантажу в кількості 2 186 504 км, що також ставить під сумнів той факт, що вказані у договорі та актах послуги, взагалі виконувалися відповідачем та, відповідно, приймалися позивачем.

Суд першої інстанції зазначив, що вказані обставини, ставлять під сумнів те, що спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків у вигляді надання та отримання послуг з перевезення вантажу. Також зазначив, що акти виконаних робіт, які надані до матеріалів справи не містять відомостей про зміст та обсяг наданих послуг, одиниці виміру цієї послуги; до спірного договору відсутні замовлення на перевезення, з яких би вбачалося умови перевезення, маршрут, який необхідно виконати перевізнику, товар, який йому слід перевезти, дати в які необхідно надати ці послуги, а тому суд дійшов висновку, що товарно-транспортні накладні, надані до матеріалів справи самі по собі не можуть бути доказом того, що перевезення за ними здійснювалися саме за спірним договором.

При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких вказано правочини і договори, визначено ст.11 ЦК України.

У відповідності до ст.ст.15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 Господарського кодексу України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб`єкта господарювання.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону. При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб`єктами правовідносин з питання факту або права.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, господарський договір може бути визнаний недійсним за наявності двох умов: перша - це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга - це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Така правова позиція суду відповідає положенням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У відповідності до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Подібні за змістом положення містяться у ст. 307 ГК України.

Статтею 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Відповідно до Наказу Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363 "Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" (далі Правила) договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі - Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі - Замовники). Примірний договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міському та міжміському сполученні (надалі - Договір) наведений в додатку 1 (п. 3.1.)

У договорі встановлюються: термін його дії, обсяги перевезень, умови перевезень (режим роботи по видачі та прийманню вантажу, забезпечення схоронності вантажу, виконання вантажно-розвантажувальних робіт і таке інше), вартість перевезень і порядок розрахунків, порядок визначення раціональних маршрутів, обов`язки сторін, відповідальність тощо (п. 3.5.).

Отже, договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом, затверджений Правилами, є примірним, тобто носить рекомендаційний характер та сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Спірний договір №31/10-18 від 31.10.2018 містить інформацію щодо найменування та місцезнаходження сторін, щодо предмета договору, обов`язки сторін, порядок приймання-передачі наданих послуг, розрахунок та порядок оплати, відповідальність сторін.

Так сторонами було погоджено, що факт виконання послуг підтверджується зокрема актом виконаних робіт, підписаним представниками сторін.

Дослідивши додані до матеріалів справи позивачем акти виконаних послуг судом встановлено, що вони містять зазначення сторін, посилання на спірний договір №31/10-18 від 31.10.2018, найменування послуг (перевезення вантажу автомобілем, марка, держ. номер) та суму, що підлягає сплаті. Вказані акти підписані сторонами договору без зауважень.

Щодо твердження суду першої інстанції, що акти виконаних робіт не містять відомостей про зміст та обсяг наданих послуг, одиниці виміру цієї послуги, колегія судів вважає, що наявність певних недоліків в оформленні актів виконаних робіт не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій та не може вважатися тією обставиною, що свідчить про фіктивність договору та відсутність у сторін наміру на реальне настання правових наслідків передбачених двором про надання транспортних послуг.

Відповідно до п. 11.1 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Згідно з п. 1 Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною (п.13.1. Правил).

Зі змісту ст. 909 ЦК України та положень Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні вбачається, що товарно-транспортна накладна підтверджує укладення договору перевезення та може містити додаткові умови, які не були унормовані сторонами під час підписання договору про надання транспортних послуг.

До позовної заяви додано копії товарно-транспортних накладних, з яких вбачається, яким транспортом здійснювалося перевезення вантажу, його номерний знак та причіп/напівпричіп, вантажовідправник, вантажоодержувач, перевізник, із зазначенням прізвищ відповідальних осіб та водія, пункти навантаження та розвантаження, найменування вантажу, його вага, вартість, спосіб перевезення (насипом), супровідні документи на вантаж. Зазначені товарно-транспортні накладні містять підписи відповідальних (посадових) осіб та печатки сторін.

Марки автомобілів та номерні знаки відповідають зазначеним у додатку №1 до Договору про надання транспортних послуг.

Також, до матеріалів апеляційної скарги відповідачем надано подорожні листи вантажного автомобіля, які передбачені п. 2.2 Договору та підтверджують відомості зазначені у товарно-транспортних накладних.

Твердження суду першої інстанції, що надані до матеріалів справи товарно-транспортні накладні самі по собі не можуть бути доказом того, що перевезення за ними здійснювалися саме за спірним договором не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки ні позивач, ні відповідач не заперечують, що зазначені товарно-транспортні накладні оформленні на виконання спірного договору. Доказів того, що між сторонами укладені інші договори про надання транспортних послуг окрім оспорюваного матеріали справи не містять та сторонами про таке не зазначається.

Щодо посилання суду першої інстанції, як на одну з підстав визнання договору недійсним, що спірний договір не містить істотних умов договору перевезення вантажу таких як найменування і кількість вантажу, його упаковки, умови і строки перевезення, місце і час навантаження і розвантаження, колегія суддів зазначає, що інформацію стосовно найменування, вартості та кількості вантажу, щодо його пакування відображена у товарно-транспортних накладних.

Відповідно до зазначених у Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" положень відсутність істотних умов у договорі не є підставою для визнання договору недійсним. Такий договір може вважатися не укладеним. Однак, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Як свідчать подані письмові докази, сторонами вчинялись дії на виконання зобов`язань за відповідним договором, зокрема, надавалися транспортні послуги (здійснювалося перевезення вантажу), за які сплачувались кошти. Достовірність відповідних документів, які надані у копіях позивачем та відповідачем, ніким в установленому порядку не оспорена.

Враховуючи, що відповідачем було надано транспортні послуги за спірним договором, а позивачем було здійснено часткову оплату за отримані послуги, зазначені обставини свідчать про фактичне виконання сторонами умов договору.

Таким чином, відсутність погодження сторонами умов щодо строків перевезення вантажу, місце і час навантаження і розвантаження не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Щодо посилання суду першої інстанції на відсутність замовлення на перевезення з яких би вбачалися умови перевезення, маршрут, який необхідно виконати перевізнику, товар, який йому слід перевести, дати в які необхідно надати ці послуги, колегія суддів зазначає, що зі спірного договору не вбачається умов, які б передбачали обов`язок замовника на складення та направлення перевізнику таких замовлень.

Твердження суду першої інстанції, що виходячи з оговореної сторонами в договорі вартості послуг (2.5 грн/км), та сумою на яку сторони підписали акти виконаних робіт (5 466 261,60 грн) відповідач повинен був надати позивачу послуг по перевезенню вантажу в кількості 2 186 504 км є лише припущеннями суду, які не підтверджуються матеріалами справи та не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, Додатковою угодою №1 від 12.11.2018 до Договору про надання транспортних послуг за №31/10-18 від 31.10.2018, сторонами спірного договору було здійснено виправлення у Додатку №1 до спірного договору в розділі "Вартість з НДС 20%" та змінено одиницю виміру на грн/т-км.

Крім того, позивач не заперечує, що відповідачем було надано йому відповідні транспортні послуги за спірним договором, надання яких підтверджує відповідними копіями товарно-транспортних накладних, за які ним було частково сплачено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що неподання позивачем до суду першої інстанції всіх можливих доказів на підтвердження надання йому відповідачем транспортних послуг не може свідчити про ненадання таких послуг останнім або про відсутність у сторін наміру на настання обумовлених договором правових наслідків та бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Апеляційним судом встановлено, що сторонами погоджено необхідні умови договору про надання транспортних послуг від 31.10.2018 №31/10-18, він підписаний сторонами та скріплений печатками обох сторін договору.

Позивач у позовній заяві посилається на ст.ст. 203, 215 ЦК України, але не зазначив жодної підстави, з якими законодавець пов`язує недійсність господарського договору. А господарський суд першої інстанції самостійно відніс оспорюваний договір до фіктивних.

Суд, виходячи з положень вищенаведених правових норм, зазначає, що чинним законодавством України не передбачено можливості визнання договору недійсним на підставі акту перевірки податкової органу, а також не передбачено і такої підстави для визнання недійсним договору, як припущення про можливе порушення законодавства однією із сторін договору.

При цьому, в обґрунтування позовних вимог, позивачем до матеріалів справи не надано доказів проведення податковим органом перевірок господарської діяльності ТОВ "Карготранс 2012" та встановлення обставин, які б свідчили про сумнівність діяльності відповідача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що наявні підстави для визнання договору недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинене фіктивно, закон вимагає наявність таких умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16.

Однак, як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції у рішенні 03.06.2020 у справі № 922/487/20 не зазначено жодних ознак фіктивності правочину, висновки суду ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджується матеріалами справи.

З наданих до матеріалів справи позивачем копій договору про надання транспортних послуг, додатку №1 до договору, рахунків, актів виконаних послуг, товарно-транспортних накладних та платіжних доручень не вбачається, що договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки зазначені документи навпаки підтверджують факт надання позивачу відповідачем транспортних послуг.

Враховуючи, що судом першої інстанції не доведено наявності ознак фіктивності оспорюваного договору, рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі №922/487/20 у даній справі підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи та недоведеністю обставин, що маються значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, за висновком апеляційного господарського суду вимоги скарги законні та обґрунтовані, тому вона підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати відповідача по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача відповідно до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 270, п. 2 ч. 1 статті 275, п. 1, п. 2, п. 4 частини 1 статті 277, 281-284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2020 у справі №922/487/20 скасувати.

Ухвалити у справі №922/487/20 нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройуком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" про визнання недійсним договору відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стройуком" (84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Архіпа Куїнджі, 14, код 40276440) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Карготранс 2012" (61024, м. Харків, вул. Пушкінська, 79/1, код 38494878) 3153,00 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.09.2020.

Головуючий суддя І.А. Шутенко

Суддя В.В. Россолов

Суддя В.С. Хачатрян