ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.09.2020 Справа № 920/965/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., за участі секретаря судового засідання Галашан І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/965/19 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» (вул. Гагаріна, буд. 1, м. Шостка, Сумська область, 41100, ідентифікаційний код 34113412),

до відповідача: фізичної особи-підприємця Філон Олени Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ),

про стягнення 60 913,28 грн.

за участі представників учасників справи:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь 49 948,57 грн основного боргу, 3020,15 грн пені, 5659,44 грн інфляційних втрат, 2285,12 грн - 3% річних та 1921,00 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч умов укладеного між сторонами договору та приписів статей 526, 530 Цивільного кодексу України, статей 175, 193 Господарського кодексу України, допущено прострочення виконання своїх зобов`язань щодо оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання за договором № 271 від 15.10.2006 про надання послуг з теплопостачання. Крім того, за прострочення виконання грошових зобов`язань, позивачем заявлено штрафні санкції у вигляді пені згідно з умовами договору, а також застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 19.09.2019 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі № 920/965/19 у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено розгляд справи по суті на 05.11.2019, 12:30.

Ухвалою від 05.11.2019 у справі № 920/965/19 постановлено подальший розгляд справи № 920/965/19 здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначити підготовче засідання на 12.12.2019, 10:00.

За клопотанням позивача, ухвалою від 12.12.2019 у справі № 920/965/19, постановлено відкласти підготовче засідання на 28.01.2020, 10:00.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом було вчинено всі дії в межах підготовчого провадження з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд ухвалою від 28.01.2020 закрив підготовче провадження у справі № 920/965/19 та призначив справу до судового розгляду по суті на 27.02.2019, 11:30, з повідомленням учасників справи.

Протокольною ухвалою від 27.02.2020 у зазначеній справі судом постановлено оголосити перерву в судовому розгляді цієї справи по суті до 31.03.2020, 12:00.

31.03.2020 розгляд зазначеної справи по суті не відбувся у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А., що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

За приписами частини тринадцятої статті 32 ГПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи факт виходу судді Джепи Ю.А. з відпустки та положення частини тринадцятої статті 32 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 07.04.2020 призначив справу № 920/965/19 до розгляду по суті в судовому засіданні на 22.04.2020, 12:00.

Ухвалою від 22.04.2020 у справі № 920/965/19 постановлено відкласти розгляд справи по суті на 26.05.2020,12:00, а ухвалою від 26.05.2020 у цій справі також постановлено відкласти розгляд справи по суті на 07.07.2020, 12:30.

07.07.2020 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відрядження судді Джепи Ю.А. з 07.07.2020 по 10.07.2020, що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

У період з 13.07.2020 по 27.07.2020 суддя Джепа Ю.А. перебувала у відпустці.

Ухвалою від 28.07.2020 у справі № 920/965/19 постановлено призначити розгляд справи по суті на 01.09.2020,12:00.

Представники учасників справи в судове засідання по суті 01.09.2020 не з`явилися.

31.08.2020 від відповідача до суду надійшла заява від 26.08.2020 б/н (вх. № 7575/20 від 31.08.2020), відповідно до якої відповідач повідомляє суду, що в період з 28.08.2020 по 05.09.2020 перебуває у відпустці та просить суд розгляд цієї справи провести беї її участі.

Також відповідачем до суду подано письмові пояснення від 26.08.2020 б/н (вх. № 7575/20 від 31.08.2020), де вона зазначає, що нею у 2012 році придбана квартира по вул. К. Маркса (вул. Свободи), 29/33 у м. Шостка, позивачем запропоновано відповідачу зменшити кількість опалювальних приладів, внаслідок чого відповідачем замовлено робочу документацію «Розрахунок теплової потужності системи опалення» у Науково-виробничому центрі «Булат», при цьому позивачем зобов`язано відповідача замінити вікна, зробити тамбур та встановити дві двері, обкласти облицювальною плиткою магазин. Як вказує відповідач, зазначені вимоги позивача нею виконано. Після цього було проведено неодноразові заміри температури повітря в магазині, та було встановлено, що приміщення має принцип «термосу». У 2013 році позивачем зроблено перерахунок за надані послуги з централізованого теплопостачання у зв`язку із фактичною зміною кількості опалювальних приладів в існуючій внутрішньо-будинковій системі опалення приміщень магазину «Алмаз» по вул. К. Маркса, 29/33 в м. Шостка. Відповідач зазначає, що позивач з 2016 року безпідставно став нараховувати плату за теплопостачання за 1 м.кв. приміщення, при відсутності будь-яких змін у приміщенні відповідача після проведеного перерахунку. У зв`язку з виникненням на підставі зазначеного між сторонами суперечностей з приводу розміру заборгованості, відповідач не сплачувала усю суму боргу, звертаючись неодноразово про проведення перерахунку.

Також у зазначених поясненнях відповідач звертає увагу суду на те, що оскільки позовна заява датована 23 січня 2020 року, позовні вимоги за 2016 рік не можуть бути задоволені у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

За період з жовтня 2018 року по квітень 2019 року відповідачем сплачені кошти через касу ТОВ «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт», тобто заборгованість з 31.10.2018 року по 30.04.2019 року погашена в повному обсязі. З наявних у відповідача квитанцій, як зазначає відповідач, нею у січні 2020 року сплачено позивачеві кошти в сумі 11 639,00 грн, у лютому - 1550,00 грн, а всього на суму 13 189,00 грн, решта квитанцій у відповідача відсутні. Проте позивач не надав до суду зазначену інформацію та підтверджуючі документи, при цьому не зменшив розмір позовних вимог.

01.09.2020 від позивача до суду надійшла заява від 31.08.2020 № 1275 (вх. № 7606/20 від 01.09.2020), де позивач просить суд провести судовий розгляд справи без участі представника позивача та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги продовження строків розгляду справи по суті на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), Законом України № 540-IX від 30.03.2020 до набрання чинності Закону України № 731-IX від 18.06.2020, принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Згідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

15.10.2006 між сторонами укладено договір № 271 про надання послуг з теплопостачання (далі - договір), відповідно до пункту 1 якого позивач зобов`язується згідно з «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», які затверджені Постановою від 21.07.2005 № 630, надавати відповідачеві вчасно та відповідної якості послуги з теплопостачання, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором.

Відповідно до пункту 4 договору тариф на послуги станом на 17.10.2006, затверджений рішенням Шосткинського виконкому, з централізованого опалення становить 220-76 грн за одну використану Гкал. В разі зміни тарифів позивач застосовує їх з дати, зазначеної у рішенні Шосткинського виконкому, без внесення змін до цього договору. Позивач повідомляє відповідача про зміни тарифів на послуги з теплопостачання письмово, або через засоби масової інформації.

Сторони у пункті 6 договору передбачили, що розрахунковим періодом є календарний місяць, пунктом 7 визначили, що система оплати послуг є щомісячною, а у пункті 8 визначили, що відповідач за три дні до початку розрахункового періоду сплачує позивачу вартість послуг, зазначених в договорі, передбачених на розрахунковий період. Кінцеві розрахунки за розрахунковий період проводяться відповідачем до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом.

Згідно з пунктом 18 договору споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Договір набуває чинності з 15.10.2006 та діє до 15.10.2007, вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його дії однією із сторін не буде письмово направлено заяву про його розірвання або необхідність перегляду (пункти 30, 31 договору).

Договір підписано та скріплено відбитками печаток сторін. Зазначений факт відповідачем не заперечується та не спростовується.

За приписами частини першої статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до додаткової угоди № 4 від 16.11.2017 до договору № 271 про надання послуг з теплопостачання від 15.10.2006 тарифи на теплову енергію (за 1 Гкал) з 24.02.2017, затверджені постановою НКРЕ № 151 від 01.02.2017, становлять 1537,86 грн за 1 Гкал (без ПДВ). Розрахункова вартість надання послуг, що надаються відповідачу за поточний рік, відповідно тарифів та розрахункової нормативної температури (- 1,4 0С) у м. Шостка становить: 17 149,04 грн (в т.ч. ПДВ).

Судом встановлено, що за період з 31.10.2016 по 30.04.2019 у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за спожиту теплоенергію за договором № 271 про надання послуг з теплопостачання від 15.10.2006 в сумі 49 978,71 грн.

Позивач здійснював постачання теплової енергії за адресою: вул. Знаменська, 1, м. Шостка, Сумська область магазин «Золото», та за адресою: вул. Свободи, 22/33, м. Шостка, Сумська область.

Позивачем щомісяця надсилалися відповідачеві рахунки за період з жовтня 2016 року по квітень 2019 року (а.с. 41-63), відповідачу направлені акти прийому-передачі теплової енергії (а.с. 64-84) за вказаний період, але відповідач ухиляється від сплати за отримані послуги.

У письмових поясненнях від 26.08.2020 б/н (вх. № 7575/20 від 31.08.2020), відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що оскільки позовна заява датована 23 січня 2020 року, позовні вимоги за 2016 рік не можуть бути задоволені у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Посилання відповідача на необхідність застосування позовної давності до спірних правовідносин суддею відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 258 цього ж Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Положеннями статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України - до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивач звернувся до суду з цим позовом 17.09.2019, та враховуючи, що предметом спору є стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача за спожиту теплоенергію за договором № 271 про надання послуг з теплопостачання від 15.10.2006 в сумі 49 978,71 грн. за період з 31.10.2016 по 30.04.2019, позивачем не пропущено строк загальної позовної давності на звернення до суду із даним позовом.

Згідно зі статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої стаття 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. Аналогічні норми містяться в статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. (стаття 714 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов`язкову силу для сторін. Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання.

Факт надання позивачем відповідачеві послуг за вищевказаним договором повністю підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем, оскільки твердження відповідача щодо сплати нею з жовтня 2018 року по квітень 2019 року коштів через касу ТОВ «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» в рахунок погашення заборгованості за період з 31.10.2018 по 30.04.2019; та у січні 2020 року - в сумі 11 639,00 грн, у лютому - 1550,00 грн, не приймаються судом до уваги, так як зазначені сплати не підтверджено відповідачем належними та допустими доказами у розумінні статей 76-79 ГПК України.

Додані відповідачем до письмових пояснень від 26.08.2020 копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 110 від 31.01.2020 та № 193 від 25.02.2020 не містять конкретне призначення платежу, окрім зазначення "опалення", зокрема, період, за який здійснюється оплата, а тому неможливо ідентифікувати цю оплату, як сплату саме за спірний період та конкретно визначені об`єкти опалення згідно умов договору.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь основного боргу за надані послуги за договором № 271 від 15.10.2006 про надання послуг з теплопостачання в сумі 49 948,57 грн підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 020,15 грн пені, суд зазначає наступне.

Згідно статей 230, 231 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 13 договору за несвоєчасне внесення плати з відповідача стягується пеня у розмірі 1,0 % належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, за порушення відповідачем умов договору щодо несвоєчасного виконання розрахунків за теплову енергію, позивачем нарахована відповідачу пеня у відповідності до вимог статті 232 Господарського кодексу України, з урахуванням положень Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», в сумі 3 020,15 грн.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, за який сплачується пеня.

Згідно преамбули Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», він встановлює відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій.

В той же час Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно його преамбули, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» встановлено, що суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки правовідносини між сторонами даного спору виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, якими є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби, відповідача у забезпеченні тепловою енергією, що використовується для опалення нежилих йому приміщень, то до цих правовідносин має застосовуватися положення спеціального нормативного-правового акта, а саме Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», який регулює ці відносини.

Оскільки нарахування пені передбачено сторонами у договорі і розрахунки розміру пені здійснені позивачем арифметично вірно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 020,15 грн пені є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу 3 % річних в сумі 2 285,12 грн та інфляційні втрати в сумі 5 659,44 грн.

Перевіривши розрахунок позивача 3 % річних та інфляційних суд встановив, що вищезазначений розрахунок виконано позивачем арифметично вірно.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 2 285,12 грн та інфляційних втрат в сумі 5 659,44 грн підлягають задоволенню на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими та достовірними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі з урахуванням вищевикладеного.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судовий збір в сумі 1 921,00 грн покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Філон Олени Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» (вул. Гагаріна, буд. 1, м. Шостка, Сумська область, 41100, ідентифікаційний код 34113412) заборгованість за договором № 271 від 15.10.2006 про надання послуг з теплопостачання в сумі 49948,57 грн, пеню в сумі 3020,15 грн, 3 % річних в сумі 2285,12 грн, інфляційні втрати в сумі 5659,44 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статей 256, 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено та підписано суддею 10 вересня 2020 року.

Суддя Ю.А. Джепа