РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.09.2020Справа № 910/6085/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУКСМІ УКРАЇНА" вул. Велика Китаївська буд. 55А кв.10, м. Київ 28,03028

до Державної фіскальної служби України Львівська площа буд.8, м. Київ, 04053

про стягнення 35 200 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Луксмі Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення 35200,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором про надання інформаційних послуг № 19 від 10.04.2019 року в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 27.05.2020 року від позивача надійшла заява б/н від 25.05.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 року, за результатами розгляду заяви позивача б/н від 25.05.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/6085/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду та відповідних клопотань сторін, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи № 910/6085/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від позивача через канцелярію суду 23.06.2020 року надійшла заява б/н від 22.06.2020 року про долучення доказів до матеріалів справи. Заява разом з доданими матеріалами судом долучена до матеріалів справи.

Через канцелярію суду від відповідача 30.06.2020 року надійшов відзив на позовну заяву б/н б/д, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність підстав для стягнення заборгованості за спірним Договором з огляду на ненадання позивачем актів наданих послуг для підписання відповідачем у визначений строк, внаслідок чого фінансові зобов`язання не були взяті на облік та не зареєстровані в Державному казначействі України, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, а також здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши викладене у відзиві клопотання відповідача про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження суд зазначає, що за визначенням частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження та позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

При цьому за приписами ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

При цьому частиною 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 4 ст. 250 ГПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Згідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, за змістом наведених приписів закону позивач і відповідач мають право і можливість реалізувати всі свої процесуальні права та добросовісно виконати свої обов`язки, передбачені законом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Наразі суд звертає увагу відповідача, що розгляд справи в порядку спрощеного провадження жодним чином не позбавляє сторону права звертатися до суду із заявами та клопотаннями в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Як вбачається із матеріалів позову, дана справа у розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України є малозначною, оскільки не є складною з огляду на предмет спору та зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин не вимагає розгляду справи у загальному позовному провадженні, метою якого є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання доказів.

При цьому зі змісту отриманого від відповідача відзиву на позовну заяву необхідності визначення або встановлення додаткових обставин справи та витребування доказів також не вбачається.

Крім того відповідач у викладеному у відзиві клопотанні про розгляд справи в загальному позовному провадження не посилається на жоден з критеріїв, що підлягає оцінці при вирішенні питання про розгляд даної справи у порядку певного провадження, та не навів жодної об`єктивної обставини, за якої дану справу можна віднести до категорії складних справ, обмежившись викладенням клопотання в прохальній частині відзиву.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже дана справа у розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, в зв`язку з чим суд доходить висновку про залишення клопотання відповідача про здійснення розгляду справи в загальному позовному провадженні без задоволення та здійснює розгляд справи № 910/6085/20 в спрощеному позовному провадженні.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем суду не надано.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 10 квітня 2019 між Державною фіскальною службою України (замовник за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУКСМІ Україна» (виконавець за договором, позивач у справі) укладено Договір № № 19 про надання інформаційних послуг (далі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язується надати інформаційні послуги, що складаються з послуг з добору новин і матеріалів зі ЗМІ (телебачення, радіо, друковані видання, інформаційні агентства та інтернет-ЗМІ) за кодом ДК 021:2015 - 92400000-5 «Послуги інформаційних агентств» (далі- інформаційні послуги) у строки та на умовах, передбачених цим Договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити належним чином надані послуги.

Розділами 2 - 10 Договору сторони погодили порядок надання послуг, ціну та порядок оплати інформаційних послуг, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, строк дії та порядок розірвання договору тощо.

Згідно п. 8.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, але в будь - якому випадку до повного виконання замовником своїх зобов`язань за Договором у частині проведення розрахунків.

У відповідності до п.8.2 Договору його умови згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України поширюються на відносини, які виникли між сторонами з 01.01.2019 року.

Договір підписаний уповноваженими представниками виконавця та замовника і скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Згідно п. 2.1 Договору інформаційні послуги надаються замовнику у вигляді інформаційних пакетів, що включають інформаційні добірки новин і матеріалів телебачення, радіо, преси, інформаційних агентств та інтернет-ЗМІ згідно з переліком ключових слів, вказаних у Бланку-замовленні № 1 (Додаток 1 до цього Договору), який є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.п. 2.2, 2.3 Договору добір новин і матеріалів телебачення, радіо, друкованих засобів масової інформації, інформаційних агентств та інтернет-ЗМІ здійснюється за кожен календарний день, включаючи вихідні, святкові, неробочі дні. Інформаційні пакети надаються замовнику засобами електронного зв`язку щоденно (у робочі дні) відповідно до Технічних вимог, вказаних у Бланку-замовленні № 1 (Додаток 1до цього Договору), який є невід`ємною частиною цього Договору.

Зокрема, сторонами у відповідності до вказаного пункту Договору узгоджено та підписано Додаток № 1 до Договору «Бланк замовлення», з доданими до нього Технічними вимогами, Переліком ключових слів для добору новин і матеріалів, переліком джерел моніторингу телеефіру та схеми віщання, переліком друкованих засобів масової інформації тощо.

Як визначено сторонами в п. 2.4 Договору здача-приймання інформаційних послуг здійснюється щомісячно на підставі Актів наданих послуг (далі - Акт), що підписуються належним чином уповноваженими представниками сторін протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати закінчення відповідного періоду надання послуг.

Окрім цього п.п. 4.2.3 п.4.2 Договору передбачено обов`язок виконавця надавати замовнику Акт із визначенням суми, яка підлягає оплаті, протягом 5 (п`яти) робочих днів місяця, наступного за звітним, у грудні - до 16 числа.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов вищевказаного Договору позивачем в січні - серпні 2019 року було надано, а відповідачем прийнято інформаційні послуги, що складаються з послуг з добору новин і матеріалів зі ЗМІ (телебачення, радіо, друковані видання, інформаційні агентства та інтернет - ЗМІ) на загальну суму 70400,00 грн., на підтвердження чого позивачем надані акти надання послуг: № 125 від 19.04.2019 року, № 126 від 19.04.2019 року, № 127 від 19.04.2019 року, № 128 від 02.05.2019 року, № 175 від 31.05.2019 року, № 176 від 27.06.2019 року, № 280 від 31.07.2019 року, № 313 від 09.09.2019 року кожен на суму 8800,00 грн., які підписані повноважними представниками сторін та копії яких наявні в матеріалах справи.

Факт прийняття послуг охорони згідно вказаних актів за період січень - серпень 2019 року відповідачем підтверджується підписом представника ДФС України на зазначених актах надання послуг.

При цьому, як вбачається із наданих позивачем актів надання послуг, будь-які заперечення щодо повного та належного надання інформаційних послуг з боку замовника відсутні.

Доказів пред`явлення відповідачем заперечень щодо якості, обсягів та строків наданих інформаційних послуг та відмови відповідача від приймання наданих позивачем послуг та підписання актів надання послуг за січень - серпень 2019 року, а також претензій щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору в частині, зазначеній у вказаних актах, до суду не надходило.

В свою чергу факт надання послуг та прийняття їх замовником на час підписання вказаних актів наданих послуг сторонами не заперечується.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з надання інформаційних послуг, у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах надання послуг за січень - серпень 2019 року, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані інформаційні послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Окрім цього позивач зазначає в позовній заяві, що ним як виконавцем за Договором було надано відповідачеві інформаційні послуги, що складаються з послуг з добору новин і матеріалів зі ЗМІ (телебачення, радіо, друковані видання, інформаційні агентства та інтернет - ЗМІ) в вересні - грудні 2019 року на загальну суму 35200,00 грн., що, за твердженням позивача, підтверджується актами надання послуг за вказаний період №№ 346, 382, 417, 423 кожен на суму 8800,00 грн., підписаними з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксмі Україна», копії яких наявні в матеріалах справи.

Як свідчать матеріали справи, позивачем у відповідності до умов Договору вищезазначені односторонньо підписані акти за вересень - грудень 2019 року надсилались на адресу місцезнаходження відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, для підписання останнім, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, супровідним листом № 5 від 27.04.2020 року та фіскальним чеком від 27.04.2020 року.

При цьому викладені в заяві про усунення недоліків позовної заяви твердження позивача про подання актів наданих послуг за період вересень - грудень 2019 року до відділу діловодства ДФС України без пересилань засобами поштового зв`язку жодними доказами не підтверджені та судом до уваги не приймаються.

Таким чином, за висновками суду, обов`язок позивача щодо надання актів наданих послуг відповідачеві виконано Товариством з обмеженою відповідальністю «Луксмі Україна» з простроченням.

В свою чергу обов`язок замовника зі своєчасного підписання наданих виконавцем Актів надання послуг за надані інформаційні послуги для засвідчення факту їх належного надання визначено умовами п.п. 2.4, 2.5 Договору.

Як визначено в п. 2.5 Договору замовник має право відмовитись від прийняття результатів надання послуг, якщо надані послуги не відповідають умовам Договору та Додатку до нього, надавши вмотивовану відмову від підписання Акту протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту надання Акту виконавцем замовнику.

Якщо протягом перших 5 (п`яти) робочих днів календарного місяця замовник буде не

задоволений якістю послуг, замовник має право відмовитися від отримання послуг та розірвати Договір в односторонньому порядку, попередньо повідомивши виконавця за 20 (двадцять) календарних днів. При цьому замовник має право відмовитись від підписання Акту за відповідний місяць (п.2.6 Договору).

Тобто, з огляду на умови п.п.2.4, 2.5 Договору за відсутності відмов від прийняття результатів послуг суд вважає вказані акти надання послуг за вересень - грудень 2019 року, що підписані в односторонньому порядку виконавцем - ТОВ «Луксмі Україна» такими, що погоджені замовником, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання інформаційних послуг в період вересень - грудень 2019 року, отже приходить до висновку про можливість вважати вказані в цих актах інформаційні послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору.

Додатково обставини надання інформаційних послуг у спірний період підтверджуються наданими позивачем скріншотами електронної пошти щодо відправлення відповідачу інформаційних пакетів на електронну пошту та наданою на компакт - диску інформацією з відповідними електронними даними.

Таким чином, оскільки факт надання послуг за вказаними актами згідно умов Договору в період вересень - грудень 2019 року відповідачем не заперечувався, доказів наявності претензій щодо обсягу, змісту та вартості наданих інформаційних послуг, зазначених у спірних актах надання послуг за вересень - грудень 2019 року, а також щодо факту отримання відповідачем всіх необхідних для оплати документів, які передбачено Договором, відповідачем суду не надано, зважаючи на приписи чинного законодавства та умови Договору, зокрема, п.3.4 щодо здійснення оплати за надані послуги згідно з підписаними актами, оскільки надані позивачем акти надання послуг за період вересень - грудень 2019 року розцінюються судом в якості належних та допустимих доказів надання виконавцем інформаційних послуг, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання, обумовлені Договором, в обсягах, зазначених в Актах, та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих інформаційних послуг без будь - яких зауважень.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Як визначено сторонами в 3.1 Договору загальна вартість інформаційних послуг за Договором складає 105 600,00 грн. без ПДВ, відповідно до Бланку-замовлення № 1 (Додаток 1 до цього Договору) та Протоколу погодження договірної ціни (Додаток 2 до цього Договору),що є невід`ємними частинами цього Договору.

Так, сторонами було узгоджено та підписано Додаток № 2 до Договору «Протокол погодження договірної ціни», згідно якого розмір ціни договору становить 105600,00 гр. без ПДВ, та вказаний Додаток № 2 визначено основою проведення взаємних розрахунків та платежів між замовником і виконавцем в межах Договору.

Вартість інформаційних пакетів та їх специфікація вказуються у Бланку-замовленні №1(Додаток 1 до цього Договору), який є невід`ємною частиною цього Договору (п. 3.3 Договору).

Згідно 3.4 Договору оплата за цим Договором здійснюється щомісячно згідно з підписаними сторонами Актами, у національній валюті України у безготівковому порядку шляхом банківського переказу грошових коштів замовника на розрахунковий рахунок виконавця.

Як зазначено в п.п. 3.2, 3.5 Договору джерелом фінансування цього Договору є кошти загального фонду Державного бюджету України, КПКВ 3507010, КЕКВ 2240.Розрахунок за надані послуги здійснюється за наявності коштів на реєстраційному рахунку замовника та з урахуванням фінансового ресурсу Єдиного казначейського рахунку.

Термін оплати за цим Договором складає 10 (десять) банківських днів з дати надходження коштів з державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника на зазначені цілі на підставі підписаних Сторонами Актів (п. 3.6 Договору).

Відповідно до п. 5.7 Договору замовник вважається таким, що виконав своє зобов`язання по оплаті послуг, з моменту списання грошей з поточного рахунку замовника на рахунок виконавця, зазначений у тексті цього Договору, у повному обсязі.

Доказів узгодження іншого строку оплати інформаційних послуг, наданих виконавцем, матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з надання послуг відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з їх оплати, є акт надання послуг, який має бути сторонами належним чином оформлений та підписаний без будь - яких зауважень.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про вартість наданих послуг (інформаційних послуг).

Таким чином, підписання та узгодження замовником (відповідачем) актів надання послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та умов Договору є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані позивачем інформаційні послуги.

Вищенаведене в сукупності дає змогу стверджувати, що обов`язку позивача щодо надання інформаційних послуг, який, як встановлено судом, виконано ТОВ "Луксмі Україна", кореспондує обов`язок відповідача як замовника із підписання актів наданих послуг в разі відсутності відмови від їх прийняття та своєчасної оплати наданих виконавцем інформаційних послуг.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так, позивач листами № 1 від 02.01.2020 року та № 3 від 07.02.2020 року, копії яких наявні в матеріалах справи, звертався до ДФС України з вимогою щодо сплати грошових коштів в сумі 35200,00 грн. за надані в період вересень - грудень 2019 року інформаційні послуги.

За результатами розгляду звернень відповідач листом № 1023/6/99-99-27-16 від 17.03.2020 року повідомив позивача про неможливість здійснення оплати за актами надання послуг за вересень - грудень 2019 року зважаючи на втрату чинності усіх бюджетних призначень після закінчення бюджетного періоду відповідно до п. 12 ст. 23 Бюджетного кодексу України.

Отже, вказана вимога позивача залишена відповідачем без задоволення, грошові кошти в оплату наданих в період вересень - грудень 2019 року інформаційних послуг відповідачем сплачені не були.

Таким чином, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо перерахування коштів за надані ТОВ "Луксмі Україна" інформаційні послуги на суму 35200,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідачем не виконано, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у вказаному розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу та/або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 19 про надання інформаційних послуг від 10.04.2019 року або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

При цьому відповідач заперечує проти позовних вимог з посиланням на передбачений умовами спірного Договору порядок оплати наданих позивачем інформаційних послуг, зокрема, на ненадання для підписання актів за період вересень - грудень 2019 року у передбачений умовами п.4.2.3 п.4.2 Договору строк, а саме протягом 5 (п`яти) робочих днів місяця, наступного за звітним, у грудні - до 16 числа, внаслідок чого відповідні підтверджуючі документи (Акти) для виконання зобов`язань ДФС в частині проведення розрахунків не були подані до Державної казначейської служби України у 2019 році та з огляду на відсутність оригіналів первинних документів відповідні фінансові зобов`язання не були взяті на облік та не зареєстровані в Державному казначействі України.

Окрім цього відповідач наголошує на приписах частини 4 статті 48 Бюджетного кодексу України, згідно яких зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та Законом про Державний бюджет України, не вважається бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

В свою чергу, доводи відповідача про те, що оскільки фінансування за Договором здійснювалось за рахунок Державного бюджету України, що відображено у п.п. 3.2, 3.5, 3.6 Договору, а отже оплата інформаційних послуг здійснюється при надходженні коштів з бюджету та виключно за умови реєстрації актів наданих послуг в Державному казначействі України, не приймаються судом до уваги, оскільки правовідносини виникли саме між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луксмі Україна» та Державною фіскальною службою України на підставі Договору про № 19 про надання інформаційних послуг від 10.04.2019 року, пунктом 3.4 якого встановлено проведення розрахунків шляхом оплати замовником послуг згідно з підписаними сторонами актами наданих послуг.

Наразі, розділом 6 цього Договору встановлені обставини, з настанням яких сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань, до яких віднесено лише виникнення обставин непереборної сили (форс- мажору) та відсутня така умова, як відсутність бюджетних коштів чи фінансування замовника, в тому числі через несвоєчасне надання актів.

Окрім цього, за висновками суду, звільнення відповідача як замовника від оплати наданих позивачем на підставі Договору інформаційних послуг можливо лише за умови надання неякісних послуг та/або неналежного змісту та обсягу, проте не за умови несвоєчасного подання актів наданих послуг та/або відмови від їх підписання або відсутності коштів у відповідача.

При цьому суд зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446, від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16).

Згідно з приписами статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, а тому з огляду на положення частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 03.04.2018 року у справі № 924/29/17, від 12.04.2018 року у справі №924/22/17).

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості за надані інформаційні послуги за Договором на підставі наданих позивачем доказів.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати наданих позивачем інформаційних послуг відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 35200,00 грн. боргу за надані за вказаним Договором послуги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст.73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Клопотання Державної фіскальної служби України про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження залишити без задоволення.

2. Позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Стягнути з Державної фіскальної служби України (Львівська площа буд.8, м. Київ, 04053, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУКСМІ УКРАЇНА" (вул. Велика Китаївська буд. 55А, кв.10, м. Київ, 03028, ) 35200,00 грн. (тридцять п`ять тисяч двісті грн. 00 грн.) боргу та 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.) судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 16.09.2020 року.

Суддя А.М. Селівон