ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"08" вересня 2020 р.Справа № 922/5723/14

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Калініченко Н.В.

судді: Чистякова І.О., , Жигалкін І.П.,

при секретарі судового засідання - Казмерчук Т.М.

за участю представників учасників справи:

скаржника: Карапетян А. Р., адвокат ордер серія АХ № 1020145 від 28 серпня 2020 р.

приватний виконавець: Попляк В.В., особисто

стягувач: Корнієнка В.О., самопредставництво, наказ № 336 г/с від 01 жовтня 2019 р.

розглянувши матеріали скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт" на дії приватного виконавця (вх. № 19798 від 28 серпня 2020 року) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Східно-Український Банк "Грант", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт", м. Харків,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа-підприємець Оганесян Армаіс Вартікесович, м. Харків,

про стягнення 3 871 588, 38 доларів США,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/5723/14.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області перебувала справа № 922/5723/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Східно-Український Банк "Грант" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа-підприємець Оганесян Армаіс Вартікесович про стягнення 3 871 588, 38 доларів США.

28 серпня 2020 року, через канцелярію суду, від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт" (вх. № 19798) надійшла скарга на дії приватного виконавця за змістом якої скаржник (боржник) просить суд зупинити дію постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. про відкриття виконавчого провадження № 62826099 до розгляду цієї скарги, визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. протиправними та скасувати постанови, прийняті у рамках виконавчого провадження № 62826099: постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 серпня 2020 року, постанову про арешт коштів боржника від 14 серпня 2020 року, постанову про арешт майна боржника від 14 серпня 2020 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 14 серпня 2020 року, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 14 серпня 2020 року.

28 серпня 2020 року, за розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 563/2020, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 серпня 2020 року визначено наступний склад судової колегії: головуючи суддя Калініченко Н.В., суддя Чистякова І.О., суддя Жигалкін І.П.

01 вересня 2020 року, ухвалою господарського Харківської області, прийнято скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт" на дії приватного виконавця до розгляду, судове засідання призначено на 08 вересня 2020 року.

08 вересня 2020 року до матеріалів справи надійшли: від стягувача - заперечення на скаргу на дії приватного виконавця (вх. № 20601), за змістом яких останній просить суд у задоволенні скарги відмовити повністю; від приватного виконавця - відзив на скаргу про визнання незаконними дій приватного виконавця (вх. № 20611) в якому просить скаргу залишити без задоволення; від скаржника (боржника) - додаткові пояснення (вх. № 20618) на обґрунтування скарги.

В засідання суду 08 серпня 2020 року забезпечили участь представники скаржника (боржника за виконавчим провадженням), приватний виконавець, дії якого є предметом судового розгляду в межах скарги, та стягувач за виконавчим провадженням. Уповноважений представник третьої особи в засідання суду по розгляду скарги не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Водночас, згідно статті 339 Господарського процесуального кодексу України, нез`явлення третьої особи не є перешкодою для розгляду скарги на дії приватного виконавця

Протокольними ухвалами суду, в порядку ст. ст. 42, 232 ГПК України, було долучено до матеріалів справи вище вказаний перелік документів, які надійшли від учасників 08 вересня 2020 року.

В судовому засіданні 08 вересня 2020 року представником скаржника (боржника) заявлено усне клопотання про відкладення розгляду скарги, через реалізацію статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надання часу для ознайомлення із документами, які подані приватним виконавцем в засіданні суду 08 вересня 2020 року та долучені судом до матеріалів даної справи та які містяться в матеріалах виконавчого провадження - заява стягувача до Московського ВДВС від 22 січня 2020 року та повідомлення Московського ВДВС від 06 серпня 2020 року.

За наслідками розгляду даного клопотання судова колегія зазначає наступне.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, з дотриманням завдань, принципів господарського судочинства (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України) та розумності строків для вчинення процесуальної дії (стаття 114 Господарського процесуального кодексу України), основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, за змістовним аналізом норм Господарського процесуального кодексу України вбачається, що підставою для відкладення розгляду справи є наявність для цього обґрунтованих причин.

Відповідно до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Положеннями Господарського процесуального кодексу України, зокрема статтями 7, 13, визначено, що кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Господарським процесуальним кодексом України.

Разом з тим, само по собі посилання представника скаржника (боржника) на необхідність ознайомлення із документами, які мають відношення до виконавчого провадження із виконання наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року у даній господарській справі, у реалізації процесуальних прав учасниками процесу, що може вплинути на розгляд скарги, не має безумовним наслідком відкладення розгляду скарги.

Так, скаржник (боржник), будучи учасником виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року та на якого розповсюджується дія Закону України Про виконавче провадження, має право, зокрема, за статтею 19 вказаного закону, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії. Тобто, скаржник (боржник), будучи заінтересованим у отриманні повної інформації з виконання наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року, не позбавлений права подати відповідну заяву до приватного виконавця щодо надання матеріалів для ознайомлення. Доказів того, що приватний виконавець чинив перешкоди у реалізації скаржнику (боржнику) права на ознайомлення, останнім не надано. Як і не доведено неможливість вирішення скарги у даному судовому засіданні.

Вищевказані підстави мають наслідок відмову у задоволенні клопотання скаржника про відкладення розгляду скарги.

Колегія суддів, розглянувши скаргу скаржника (боржника за виконавчим провадженням, вислухавши позиції присутніх в засіданні суду представників та дослідивши в сукупності матеріали, вважає за необхідне в задоволенні скарги відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до положень Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Однією з засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Конституційним Судом України у пункті 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

За приписами статті 129-1 Конституції України та статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України Про виконавче провадження (далі Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавчої служби (приватного виконавця).

До спірних правовідносин підлягає застосуванню як Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року, так і Закон України "Про виконавче провадження" (після 05 жовтня 2016 року). Як-то зазначено у Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України "Про виконавче провадження" - після 05 жовтня 2016 року, після набрання чинності закону, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим законом, здійснюються відповідно до цього закону. Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій виконавців.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно частини 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення постанови про відкриття від 10 березня 2016 року) державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Як свідчать матеріали справи, 12 січня 2016 року у даній справі був виданий наказ господарського суду Харківської області, зі строком виконання 13 січня 2017 року.

10 березня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденко В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50402325.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження", згідно з статтею 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

27 лютого 2017 року, на підставі поданої стягувачем заяви про повернення виконавчого документа та керуючись пунктом 1 частини 1, 3 статті 37 Закону України Про виконавче провадження, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденко В.В. винесено постанову про повернення виконавчого документу (наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року) стягувачу у виконавчому провадженні № 50402325 із застереженням, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлено до виконання в строк до 27 лютого 2020 року (пункт 4 постанови).

Повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Отже, після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, строк пред`явлення виконавчого документу (наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року) був перерваний і міг бути пред`явлений до виконання у строк до 27 лютого 2020 року.

Так, 22 січня 2020 року стягувач повторно звернувся до органу примусового виконання рішень Московського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) з заявою від 22 січня 2020 року за вих. № 228/05-1 про примусове виконання рішення суду прийняття до виконання наказу № 922/5723/14 від 12 січня 2016 року.

Через відсутність інформації щодо виконавчого документа за № 922/5723/14 від 12 січня 2016 року стягувач звернувся до Московського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) листом від 05 серпня 2020 року за вих. № 2124/05-1 щодо надання інформації про результати розгляду заяви.

Стягувач як сторона виконавчого провадження, яка зацікавлена у виконанні рішення суду, має право слідкувати за станом виконавчого провадження. В даному разі, стягував проявляв заінтересованість ходом виконавчого провадження та здійснив активні дії покликані на отримання інформації від державної виконавчої служби.

При цьому суд зауважує, що оригінал виконавчого документу був надісланий разом із заявою про відкриття виконавчого провадження до Московського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), тобто стягувач був позбавлений об`єктивної можливості реалізовувати права в частині отримання стягнутої за рішенням господарського суду Харківської області від 24 грудня 2015 року заборгованості від боржника.

Лише 06 серпня 2020 року стягувачу було видано повідомлення старшого державного виконавця Московського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) Бабенко К.О. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України Про виконавче провадження, а саме у зв`язку з тим, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Тобто фактично державною виконавчою службою допущено істотне порушення норм чинного законодавства, зокрема, щодо дотримання строків вчинення передбачених законом дій повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення (ч. 4 ст. 4 Закону).

При цьому суд зазначає, що за своєю правовою природою повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу є формою супровідного (інформативного) листа, за допомогою якого інформують адресата про здійснення певної дії та надсилання йому документів, що додаються до цього листа, і не є ні нормативно-правовим актом, ні правовим актом індивідуальної дії, однак, дана форма повідомлення стягувача державним виконавцем передбачена у статтях 13, 28 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з вимогами частини 4 статті 12 Закону України Про виконавче провадження строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З аналізу зазначеної статті вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

З моменту звернення стягувача до Московського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) (22 січня 2020 року) до отримання повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (06 серпня 2020 року), строк пред`явлення виконавчого документу до виконання був перерваний і, відповідно, має новий обрахунок по строку пред`явлення виконавчого документа до виконання з 07 серпня 2020 року впродовж трирічного терміну з вказаної дати, а тому строк пред`явлення зазначеного виконавчого документа до виконання не сплив.

Суд враховує, що виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання на тій підставі, що адреса, зазначена у виконавчому документі, не відноситься до підвідомчості Московського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків).

Ураховуючи, що повідомлення державного виконавця на підставі пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України Про виконавче провадження отримано стягувачем лише 06 серпня 2020 року, а останній звернувся до відділу примусового виконання рішень 22 січня 2020 року, тобто на протязі майже шести місяців стягувач не мав жодної інформації стосовно руху заяви про відкриття виконавчого провадження, що є неприпустимим у правовій та демократичній державі, основним напрямком діяльності якої є забезпечення прав і свобод, в тому числі юридичних осіб, що зумовлює законні очікування на отримання результату діяльності державних органів в строк, встановлений законом, суд дійшов висновку, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з наступного дня після отримання вищевказаного повідомлення, тобто строк пред`явлення наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року був перерваний, отже, на дату повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання вищевказаного наказу, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив. Таким чином, підстави вважати дії приватного виконавця Попляк В.В., при відкритті виконавчого провадження № 62826099 за постановою від 14 серпня 2020 року, протиправними відсутні, як відсутні підстави й для скасування означеної постанови.

Таким чином, в силу зазначених обставин справи, право на примусове виконання вказаного виконавчого документу, що підлягає виконанню державною виконавчою службою або приватним виконавцем, заявником (стягувачем) не втрачено.

Судом, при розгляді даної скарги, було здійснено моніторинг даного виконавчого документу (наказу суду № 922/5723/14 від 12 січня 2016 року) за результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП, докази чого долучені до матеріалів справи, та з`ясовано звернення стягувача до Московського ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження.

Діючи в межах повноважень, наданих приватному виконавцю під час перевірки наказу господарського суду Харківської області на предмет його відповідності Закону, приватним виконавцем Попляком В.В. було правильно та цілком законно встановлено, що строк пред`явлення до виконання наказу від 12 січня 2016 року переривався пред`явлення цього наказу до виконання 22 січня 2020 року та постановленням і отриманням 06 серпня 2020 року повідомлення про повернення цього виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, строк на виконання рішення суду обраховується заново, з урахуванням трирічного строку, а саме з 07 серпня 2020 року по 08 серпня 2023 року.

Навіть, якщо припустити, що строк пред`явлення наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року не переривався в силу визначених вище обставин 22 січня 2020 року, суд зазначає наступне.

Як вже зазначено вище, стягувач, з метою виконання рішення суду, звернувся повторно до органу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження 22 січня 2020 року, проти дати закінчення строку для пред`явлення наказу господарського суду Харківської області до виконання 27 лютого 2020 року. Тобто, якщо здійснити математичний підрахунок залишку строку для пред`явлення наказу до виконання, то стягувач з 22 січня 2020 року по 27 лютого 2020 року мав 37 днів для пред`явлення наказу до виконання.

Враховуючи, що лише 06 серпня 2020 року стягувач отримав від органу державної виконавчої служби оригінал наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року та повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, то відповідно 14 серпня 2020 року (дата відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження) поглинається 37-денним залишком для пред`явлення виконавчого документу, а відтак повторне пред`явлення наказу до виконання було здійснено стягувачем з додержанням строку, встановленого Законом України "Про виконавче провадження".

Таким чином, позиція скаржника стосовно застосовування строків щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання є повністю не вірною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Стосовно вимог про скасування постанов: про арешт коштів боржника від 14 серпня 2020 року, про арешт майна боржника від 14 серпня 2020 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 14 серпня 2020 року та про стягнення з боржника основної винагороди від 14 серпня 2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 52, 56 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно. Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна (частина 4). Статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Як було зазначено вище судом, станом на момент пред`явлення стягувачем виконавчого документу у даній справі до приватного виконавця до виконання, строк пред`явлення наказу господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року не сплинув. Таким чином, при накладенні арештів на майно та кошти боржника у певній сумі, приватний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України Про виконавче провадження, у зв`язку з чим відсутні підстави скасування постанов від 14 серпня 2020 року.

Суд звертає увагу, що на даний час наказ господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року не виконаний в повному обсязі, залишок суми, що підлягає стягненню, складає 1 606 588,38 дол. США, з них 1 126 458,33 дол. США (відсотки за користування кредитом), 480 130,05 дол. США (пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків), погашеними є основна сума кредиту 2 265 00,00 дол. США, а також 74 907, 00 грн. судового збору.

Під час судового засідання приватний виконавець підтвердив факт відкриття виконавчого провадження щодо залишку заборгованості боржника, а не в загальній сумі, яка була стягнута за рішенням господарського суду Харківської області від 24 грудня 2015 року.

Наполягаючи на відсутності вцілому заборгованості перед стягувачем, боржник надає до матеріалів справи довідку № 1339/14-01 від 18 травня 2017 року про відсутність станом на 18 травня 2017 року у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт" заборгованість за кредитами перед Публічним акціонерним товариством "Східно-український банк "Грант".

Насамперед суд зазначає, що факт виконання боржником рішення суду має бути підтверджено, в тому числі постановою державного або приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (при примусовому виконанні). Довідка, яка надана скаржником, підтверджує факт того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фарт" не має кредитної заборгованості перед Акціонерним товариством "Східно-український банк "Грант", як позичальник, проте як майновий поручитель за зобов`язаннями фізичної особи-підприємця Оганесяна А.В. перед Акціонерним товариством "Східно-український банк "Грант", Товариство з обмеженою відповідальністю "Фарт" має не погашену заборгованість, яка була стягнута на підставі рішення господарського суду Харківської області від 24 грудня 2015 року.

Тобто, якщо змістовно проаналізувати довідку Акціонерним товариством "Східно-український банк "Грант", то боржнику надається інформації стосовно кредитної лінії, а щодо інших договорів, в тому числі стосовно договору поруки № 10/1 від 30 червня 2010 року, інформація відсутня. При цьому ,суд зауважує, що кредитні договори та договори поруки мають різну правову природу та правове регулювання за українським законодавством, та ототожнювати дані договори між собою є правовою помилкою, яку не може допустити кваліфікований юрист.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтями 2, 326 ГПК України закріплено принцип обов`язковості судового рішення. Тобто, виконання судового рішення в порядку та в межах повноважень, закріплених законом, є одним з основних конституційних принципів, які характеризують державу як правову.

Відповідно до частини 4 статті 13, 129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини й громадянина захищаються судом; обов`язковість рішень суду є однією з основних задач судочинства.

Положення статей 124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 червня 2013 року зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

У пункті 43 рішення Європейського суду від 20 липня 2004 року у справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити ст. 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Також у рішенні Європейського суду від 18 травня 2004 року у справі Продан проти Молдови суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Тобто, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що є порушенням пункту 1 статті 1 Першого протоколу Конвенції.

З огляду на наведене та беручи до уваги спрямованість дій приватного виконавця на повне виконання судового рішення, яке набрало законної сили, з метою захисту та реалізації прав стягувача, а також те, що ці дії було вчинено приватним виконавцем з дотриманням вимог Закону України "Про виконавче провадження", господарський суд не знаходить правових підстав для задоволення скарги боржника.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За висновком суду, наказ господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року, поданий на виконання до приватного виконавця, в межах строку встановленого для пред`явлення виконавчих документів до виконання, що узгоджуються положеннями Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з чим підстав для задоволення скарги боржника - відсутні.

Попри те, що немає підстав для визнання протиправними дії приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, а також скасування постанов про арешт коштів, майна боржника, щодо розміру мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної винагород, боржник вправі оскаржувати подальші дії чи бездіяльність приватного виконавця, що виникають в ході виконавчого провадження.

Керуючись статтями 42, 232-236, 339, 342-344 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Фарт" в задоволенні скарги на дії приватного виконавця (вх. № 19798 від 28 серпня 2020 року).

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, в порядку статті 255-257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Повний текст ухвали складено та підписано 10 вересня 2020 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя Н. В. Калініченко І. О. Чистякова І. П. Жигалкін

справа № 922/5723/14