РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.09.2020Справа № 910/9450/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи

справу №910/9450/20

за позовомАкціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської»
доКомунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд»
простягнення 579 417,73 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (надалі - відповідач) про стягнення 579 417,73 грн., з яких: 524 924,92 грн. - основна заборгованість, 31 158,18 грн. - інфляційні втрати та 23 334,63 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №5/18-3 від 04.01.2018р. в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2020р. позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі №910/9450/20. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

31.07.2020р. до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти позовних вимог заперечує з підстав того, що 29.07.2020р. на підставі платіжного доручення №1149 ним погашено заборгованість з оплати вартості поставленого позивачем товару у розмірі 524 924,92 грн., при цьому зазначаючи, що заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором виникла внаслідок неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» умов договору комісії на придбання товарів №120/16-28к, укладеного 09.09.2016р. між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд».

Крім цього, враховуючи, що заборгованість відповідача за договором поставки №5/18-3 від 04.01.2018р. виникла внаслідок неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» умов договору комісії на придбання товарів №120/16-28к від 09.09.2016р., відповідачем подано клопотання про залучення останнього в якості співвідповідача у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача, однак залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» до участі справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки останнього.

З метою повідомлення третьої особи про розгляд справи судом та про її право подати письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 04.08.2020р. була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження третьої особи, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04123, м. Київ, вул. Осиповського, 9.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» ухвалу суду від 04.08.2020р., надіслану за вказаною вище адресою, отримав 14.08.2020р., що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №037.

06.08.2020р. представником відповідача через загальний відділ діловодства суду подано клопотання про доручення до матеріалів справи додаткових доказів.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру від позивача та відповідача на час розгляду справи до суду не надходило.

При цьому, третя особа своїм правом на подання письмових пояснень по суті позовних вимог у визначений судом у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористалась, а тому справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.01.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (після зміни організаційно-правової форми - Акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської») (постачальник) та Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (підприємство) було укладено Договір поставки №5/18-3 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник приймає на себе зобов`язання в термін та на умовах, визначених даним договором, поставити та передати підприємству будівельні матеріали та вироби, згідно із специфікаціями та заявками (надалі - Товар) на об`єкти будівництва по м. Києву, які є предметом договорів комісії.

Підприємство зобов`язується прийняти вищезазначений товар в термін та на умовах, визначених даним договором, та оплатити його вартість постачальнику (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору передбачено, що сторони узгоджують між собою специфікації товару та його вартість.

Термін поставки виробів з 04 січня 2018р. по 31 грудня 2018р. (п. 2.3 Договору).

Згідно із п. 3.1 Договору, підприємство зобов`язується проводити оплату погоджених партій товару на розрахунковий рахунок постачальника згідно договору або рахунків-фактур по факту постачання та після отримання всіх підтверджуючих документів на поставлений товар. Можлива попередня оплата погоджених партій за домовленістю сторін.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що останній вступає в силу з дня його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2018р., а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань по даному договору.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору, у грудні 2018р. було поставлено відповідачу товар на загальну суму 569 216,96 грн., що підтверджується накладною №5/85309 від 29.12.2018р. на суму 214 036,72 грн. та накладною №1/85249 від 30.12.2018р. на суму 355 180,24 грн.

Згідно платіжного доручення №4674 від 27.12.2018р. відповідачем здійснено часткову оплату вартості поставленого товару у розмірі 90 428,91 грн., які за твердженням позивача були розподілені наступним чином:

- грошові кошти у розмірі 46 136,87 грн. були зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості за попередні поставки;

- грошові кошти у розмірі 44 292,04 грн. були зараховані позивачем в якості попередньої оплати.

Таким чином, позивач вказує, що станом на момент його звернення з даним позовом до суду заборгованість відповідача з оплати вартості поставленого згідно вищезазначених накладних становить 524 924,92 грн.

У зв`язку із наявністю заборгованості за поставлений товар, позивач 24.02.2020р. звернувся до відповідача з претензією №130 від 24.02.2020р. в якій просив в двадцятиденний строк з моменту отримання даної претензії погасити існуючу заборгованість у розмірі 524 924,92 грн.

Зазначена претензія отримана відповідачам 27.02.2020р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №553, однак залишена останнім без відповіді та без задоволення, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору №5/18-3 від 04.01.2018р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Положеннями ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 Цивільного кодексу України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як встановлено судом вище, поставка товару на виконання умов Договору №5/18-3 від 04.01.2018р. була здійснена позивачем 29.12.2018р. та 30.12.2018р. на загальну суму 569 216,96 грн., про що свідчать підписані з обох сторін накладні, копії яких містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару за договором купівлі-продажу (поставки), відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

Отже, в силу ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний розрахуватися з продавцем (постачальником) за придбаний (поставлений) товар з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014р. у справі №925/1332/12, з якою погодився Верховний Суд у своїй постанові від 20.02.2018р. у справі №905/102/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що підприємство зобов`язується проводити оплату погоджених партій товару на розрахунковий рахунок постачальника згідно договору або рахунків-фактур по факту постачання та після отримання всіх підтверджуючих документів на поставлений товар. Можлива попередня оплата погоджених партій за домовленістю сторін.

Однак зі змісту зазначеного пункту договору слідує, що сторонами чітких строків оплати вартості товару погоджено не було, а тому суд дійшов висновку щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень норми ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Отже, відповідач був зобов`язаний оплачувати поставлений товар не пізніше наступного дня від дати його одержання за кожною видатковою накладною.

Отже, відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем:

- 29.12.2018р. за накладною №5/85309 на суму 214 036,72 грн. до 30.12.2018р.;

- 30.12.2018р. за накладною №1/85249 на суму 355 180,24 грн. до 31.12.2018р.

Водночас, за приписами ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, зважаючи на положення ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України та на те, що останній день строку оплати товару за накладними №5/85309 та №1/85249 припадав на вихідні дні, а саме 30.12.2018р. - неділю та 31.12.2018р. - понеділок (згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1-р від 11.01.2018р. робочий день понеділок 31.12.2018р. було перенесено на суботу 29.12.2018р.), то строк оплати товару за накладними №5/85309 та №1/85249 переноситься на перший робочий день - 02.01.2019р., оскільки 01.01.2019р. є загальнодержавним святом, що не потребує додаткового доказування.

Відтак, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем грошового зобов`язання, щодо якого заявлено позов, настав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що відповідач згідно платіжного доручення №4674 від 27.12.2018р. здійснив часткову оплату вартості поставленого товару у розмірі 90 428,91 грн., з яких за доводами позивача, 46 136,87 грн. були зараховані останнім в рахунок погашення заборгованості за попередні поставки, а 44 292,04 грн. були зараховані в якості попередньої оплати.

Заперечень відповідача щодо вказаних обставин до суду не надходило.

У зв`язку із наявністю заборгованості за поставлений товар, позивач 24.02.2020р. звернувся до відповідача з претензією №130 від 24.02.2020р. в якій просив в двадцятиденний строк з моменту отримання даної претензії погасити існуючу заборгованість у розмірі 524 924,92 грн.

Зазначена претензія отримана відповідачам 27.02.2020р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №553, однак залишена останнім без відповіді та без задоволення.

Таким чином, станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду заборгованість відповідача з оплати вартості поставленого згідно вищезазначених накладних становила 524 924,92 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі відповідачем згідно платіжного доручення №1149 від 29.07.2020р. сплачено позивачу заборгованість у розмірі 524 924,92 грн.

Так, пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 ГПК України).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №910/9450/20 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 524 924,92 грн., які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після відкриття провадження у справі, за відсутністю предмету спору.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 23 334,63 грн. та інфляційних витрат у розмірі 31 158,18 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за загальний період з 29.12.2018р. по 22.06.2020р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, щодо порядку нарахування інфляційних втрат суд відзначає наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019р. у справі №910/5625/18, від 13.02.2019р. у справі №924/312/18, а також постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019р. у справі №905/600/18.

Водночас, суд зазначає, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних судом встановлено, що позивачем невірно визначено дату початку періоду їх нарахування без урахування святкових та неробочих днів у 2018 та 2019 році.

Так, судом встановлено, що строк оплати поставленого товару за накладними №5/85309 від 29.12.2018р. та №1/85249 від 30.12.2018р. з урахуванням положень ст. 692 ЦК України настав 02.01.2019р., а тому прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаними накладними слід відліковувати з наступного дня - з 03.01.2019р.

Отже, здійснивши власний перерахунок 3% річних (з урахуванням вірного періоду їх нарахування, а саме з 03.01.2019р. по 22.06.2020р.), суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних на загальну суму 23 148,10 грн.

Водночас, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх розмір становить 32 270,34 грн., тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, отже, вказані позовні вимоги підлягають стягненню у розмірі, визначеному позивачем, а саме - 31 158,18 грн.

При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що заборгованість останнього перед позивачем за спірним договором виникла внаслідок неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» умов договору комісії на придбання товарів №120/16-28к від 09.09.2016р., оскільки виконання укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки №5/18-3 від 04.01.2018р., зокрема в частині здійснення оплати поставленого на його виконання товару не ставиться в залежність від виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» договору комісії на придбання товарів №120/16-28к від 09.09.2016р.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та стягнення з Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» 3% річних у розмірі 23 148,10 грн. та інфляційних втрат у розмірі 31 158,18 грн.

В іншій частині (3% у розмірі 186,53 грн.) в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав, а провадження у справі щодо стягнення суми заборгованості з оплати вартості поставленого позивачем товару у розмірі 524 924,92 грн. підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, судовий збір, сплачений позивачем за позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати вартості поставленого позивачем товару у розмірі 524 924,92 грн., покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини, а погашення зазначеної суми заборгованості відбулося після звернення позивача із даним позовом до суду та порушення провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 231, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №910/9450/20 в частині стягнення суми боргу у розмірі 524 924,92 грн - закрити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 42; ідентифікаційний код 31958324) на користь Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7; ідентифікаційний код 05523398) інфляційні втрати у розмірі 31 158 грн 18 коп., 3% річних у розмірі 23 148 грн. 10 коп та судовий збір у розмірі 8 668 грн 47 коп.

4. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 10.09.2020.

Суддя А.І. Привалов