ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" вересня 2020 р. Справа№ 911/286/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Пономаренка Є.Ю.
суддів: Руденко М.А.
Дідиченко М.А.

без повідомлення (виклику) учасників справи,
розглянувши апеляційні скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2020 у справі №911/286/20 (суддя Карпечкін Т.П., повний текст складено 07.04.2020) за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 100 720,00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 100 720,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування потерпілому в ДТП, набув право вимоги в порядку регресу до відповідача особи відповідальної за завдану шкоду, на стягнення суми фактично виплаченого страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн. та 720 грн. витрат на послуги аварійного комісара.
Рішенням Господарського суду Київської області від 07.04.2020 у справі №911/286/20 позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 100 720,00 грн. задоволено частково; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 80 000,00 грн. страхового відшкодування, 720,00 грн. витрат на послуги аварійного комісара та 1 684,60 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 20 000,00 грн. відмовлено.
Приймаючи рішення суд виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 , якій належить транспортний засіб, водій якого визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, є відповідальною особою за відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Водночас, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, посилаючись на те, що виплачена та заявлена до стягнення сума відшкодування, в межах ліміту відповідальності потерпілого в ДТП автомобіля, у відповідності до положень п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мала бути зменшена на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, у зв`язку з чим за розрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 80 000,00 грн. суми виплаченого страхового відшкодування. Крім того, враховуючи підтвердження належними доказами факту понесення позивачем витрат на оплату послуг аварійного комісара у сумі 720,00 грн., суд визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вказаних витрат.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
За доводами апелянта, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що розрахунок заявленої до стягнення суми виплаченого страхового відшкодування (регламентної виплати) було здійснено позивачем без урахування податку на додану вартість.
Також, не погодившись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2020 у справі №911/286/20 в частині задоволених вимог (враховуючи уточнення вимог апеляційної скарги).
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, відповідач з посиланням на приписи ст. 1188 ЦК України, зазначив, що сума страхового відшкодування, виплаченого МТСБУ, повинна бути стягнута з особи безпосередньо винної у заподіянні шкоди, тобто з ОСОБА_1 , а не з Військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2020 у справі №911/286/20; встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання ухвали; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
Вказана ухвала була отримана позивачем 13.07.2020, а відповідачем 15.07.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Крім того, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2020 у справі №911/286/20; об`єднано апеляційні скарги Моторно (транспортного) страхового бюро України та Військової частини НОМЕР_1 у справі №911/286/20 в одне апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання ухвали.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 30.07.2020 була отримана сторонами 05.08.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.
В межах встановленого судом строку, від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , а від відповідача надійшло уточнення вимог поданої ним скарги.
Інших заяв, клопотань, в тому числі і про розгляд справи у судовому засіданні, до суду не надійшло.
З огляду на те, що предметом розгляду у справі №911/286/20 є вимога про стягнення 10 720,00 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України та підлягає розгляду без повідомлення (виклику) учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Як встановлено судом, 27.12.2017 в м. Києві за адресою: проспект Голосіївський, 104 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «УАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «RENAULT» державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Управління патрульної поліції в м. Києві про ДТП №114648 від 27.12.2017.
Згідно додатку до вказаної вище довідки про ДТП від 27.12.2017 - Схеми місця ДТП, складеного інспектором УПП в м. Києві, автомобіль марки «УАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 належить Військовій частині НОМЕР_1 .
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.03.2018 у справі №752/659/18 (провадження №3/752/1311/18) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Цивільно-правова відповідальність потерпілого у ДТП автомобіля станом на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/3378207.
За даними централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, на дату ДТП автомобіль марки «УАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Враховуючи викладене, 28.12.2017 власник автомобіля «RENAULT» державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_2 (потерпіла особа) звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про ДТП.
Згідно звіту №529 від 30.01.2018 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Масина С.А., вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу, автомобіля «RENAULT» державний номерний знак НОМЕР_3 складає 115 052,91 грн. включаючи ПДВ.
В подальшому, 28.03.2018 ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування.
МТСБУ було складено довідку №1 від 22.06.2018 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих на суму 100 000,00 грн. та 10.07.2018 видано наказ №6652 про виплату ОСОБА_2 100 000,00 грн. (в межах ліміту відповідальності, зазначеного у полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/3378207 потерпілої особи).
На підставі наказу МТСБУ №6652 від 10.07.2018 останнім було здійснено виплату ОСОБА_2 у розмірі 100 000,00 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 27.12.2017, що підтверджується платіжним дорученням №909978 від 11.07.2018.
Предметом даного позову є стягнення з відповідача, як особи відповідальної за збитки у скоєній ДТП, в порядку регресу суми сплаченої регламентної виплати потерпілій особі у розмірі 100 000,00 грн., а також витрат у сумі 720,00 грн., понесених у зв`язку із залученням аварійного комісара (експерта).
Суд першої інстанції позовні вимоги МТСБУ задовольнив частково, зменшивши суму виплаченого страхового відшкодування на суму податку на додану вартість (20%).
Колегія суддів погоджується з прийнятим судом рішенням, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 15.03.2018 у справі №752/659/18 (провадження №3/752/1311/18) винним у вчиненні ДТП, що сталася 27.12.2017 об 11 год. 00 хв., за адресою: м. Київ, пр. Голосіївський, 104, визнано ОСОБА_1 .
Вказана особа на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була працівником Військової частини НОМЕР_1 (солдатом), що вбачається з наявного у справі дорожнього листа відповідача №4787 та не заперечується відповідачем.
За приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа, відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.
З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «УАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 , належить Військовій частині НОМЕР_1 .
Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №243/10982/15.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був працівником Військової частини НОМЕР_1 , та перебував за кермом автомобіля «УАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить вказаній військовій частині, відтак, саме на відповідача у відповідності до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої таким джерелом підвищеної небезпеки.
Наведеним вище спростовуються доводи відповідача стосовно необхідності покладення обов`язку з відшкодування збитків внаслідок спричиненої ДТП на особу, з вини якої заподіяно шкоду ( ОСОБА_1 ).
Як вже зазначалось, згідно централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, на дату ДТП автомобіль марки «УАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
У зв`язку з настанням події, передбаченої пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону, позивач здійснив регламентну виплату на рахунок потерпілої особи в розмірі 100 000,00 грн. згідно платіжного доручення №909978 від 11.07.2018.
Положеннями пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентовано, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Відтак, до МТСБУ позивача у справі, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.
Разом з тим, відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).
Оскільки, позивачем виплачено страхове відшкодування безпосередньо на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу (потерпілої особи) ОСОБА_2 , то останнє мало бути виплачено в межах ліміту відповідальності за шкоду майну, що становив 100 000,00 грн. згідно полісу №АК/3378207, і зменшене на суму податку на додану вартість, а виплата відшкодування з урахуванням податку на додану вартість є безпідставною.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування підлягає частковому задоволенню, за вирахуванням податку на додану вартість, у розмірі 80 000,00 грн. (100 000 грн. 20% ПДВ).
В той же час, твердження позивача про здійснення ним розрахунку суми виплаченого страхового відшкодування (регламентної виплати) без податку на додану вартість апеляційним судом не приймається, оскільки як свідчать матеріали справи, на рахунок потерпілої особи було перераховано кошти, які відповідають розміру страхової суми (ліміту відповідальності), зазначеної у полісі №АК/3378207 потерпілого, однак, без врахування положень п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо зменшення такої суми на суму ПДВ.
З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг аварійного комісара в сумі 720,00 грн., слід зазначити наступне.
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат (п. 41.4. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Беручи до уваги надані позивачем докази, а саме акт надання послуг №402 на суму 720,00 грн., рахунок на оплату №402 на суму 720,00 грн. та платіжне доручення №902915 від 21.03.2018 на суму 720,00 грн., якими підтверджується факт понесення ним витрат на оплату наданих аварійним комісаром послуг, місцевим судом правомірно задоволено позов в цій частині та стягнуто з відповідача 720,00 грн.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.
Оскільки, у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на їх заявників (апелянтів).
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2020 у справі №911/286/20 без змін.
2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на їх заявників (апелянтів).
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку згідно п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено: 10.09.2020 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко