ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2020 р. Справа№ 50/155

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

позивач: ОСОБА_1 особисто

від відповідача: Волощенко В.П. - довіреність № 8/1387 від 26.09.2019

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства завод "Генератор" на рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року

у справі № 50/155 (головуючий суддя: Мандичев Д.В., судді: Івченко А.М., Ягічева Н.І.)

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства Заводу "Генератор"

про стягнення 109 242,00 грн.

в межах справи №50/155

за заявою Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк

України"

до Державного підприємства завод "Генератор"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №50/155 за заявою ВАТ "Державний Ощадний банк України" до ДП завод "Генератор" про банкрутство.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ДП Заводу "Генератор", в якому, з урахуванням доповнень до заяви, просив стягнути 109 242,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.07.2013 року по 25.10.2018 року.

За наслідками розгляду заявлених вимог, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у справі №50/155 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з ДП завод "Генератор" на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку заробітної плати у розмірі 109 242,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ДП завод "Генератор" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП завод "Генератор" на рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у справі № 50/155, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 10.09.2020 року за участю повноважних представників сторін.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.09.2020 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

10.09.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ДП завод "Генератор" слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у справі №50/155 залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 21.02.2002 року по 09.06.2010 рік працював у відповідача - ДП завод "Генератор". На підприємстві із 2007 року зупинили виплату зарплати, а у 2009 році позивач звернувся до суду та судовим наказом від 25.09.2009 року було стягнуто із відповідача заборгованість у сумі 11 735,63 грн.

Відповідно до судового наказу №2-н-498 від 30.11.2011 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість у сумі 5 033,47 грн., та відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві №30229474 від 24.04.2013 року про закінчення виконавчого провадження рішення суду виконано фактично.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03.07.2013 року у справі №2/756/3032/13 стягнуто з ДП завод "Генератор" на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку заробітної плати у розмірі 58 956,00 грн.

З тексту вказаного рішення судом встановлено, що вказану заборгованість стягнуто за період з 09.06.2010 року по 24.04.2013 року.

На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом міста Києва видано виконавчий лист від 26.07.2013 року.

Відповідно до постанови Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального Управління юстиції у місті Києві №56611181 від 25.10.2018 року про закінчення виконавчого провадження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.07.2013 року №2/756/3032/13 фактично виконано.

У відповідності із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, з наступними змінами, "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналіз приписів статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці. При цьому, до предмета доказування при розгляді зазначеного спору входять такі юридичні факти, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та проведення роботодавцем остаточного розрахунку із звільненим працівником. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.03.2013 у справі №6-15цс13.

З огляду на викладене, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 25.10.2018 року, обґрунтованим є висновок, що у зв`язку із тривалим невиконанням відповідачем виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 26.07.2013 року у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 26.07.2013 року по 25.10.2018 року, що становить 109 242,00 грн.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків, колегія суддів погоджується з їх правильністю.

Щодо пропуску позивачем строків позовної давності, передбачених ст.233 КЗпП України, про що зазначено у відзиві на позовну заяву, судова колегія зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 233 КЗпП України вбачається встановлення законодавцем обмежень щодо строків звернення працівника до суду за захистом своїх трудових прав - у тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, частиною 2 статті 233 КЗпП України працівнику гарантовано захист його права на оплату праці шляхом звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Отже, законодавцем розмежовано порушення права працівника на оплату праці та порушення його інших трудових прав (незаконне звільнення чи переведення на іншу (нижчеоплачувану) роботу, незаконне накладення дисциплінарного стягнення тощо) при визначенні часових меж реалізації працівником права на звернення до суду за захистом його порушених прав.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-76цс14 суд дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є обставини невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, чинним законодавством покладено на роботодавця, який перебуває у процедурах банкрутства, обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як роз`яснено п. 20 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.12 року).

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.10.2018 року, що підтверджується постановою Оболонського районного відділу ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 25.10.2018 року №56611181.

Судом встановлено, що у 2018 році позивач звернувся з позовом до Оболонського районного суду міста Києва про стягнення з ДП завод "Генератор" компенсації за затримку заробітної плати у сумі 109 242,00 грн., за наслідками чого було відкрито провадження у справі №756/15296/18 від 12.12.2018 року. В подальшому ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21.06.2019 року закрито провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки стосовно відповідача відкрито провадження у справі про банкрутство, як наслідок 17.07.2019 року ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до господарського суду міста Києва в межах справи про банкрутство ДП завод "Генератор".

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено про не пропуск позивачем трьохмісячного строку на звернення до суду.

Також суд критично оцінює посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" та зазначає, що умисне ухилення від виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з боку роботодавця, дає підстави для стимулювання такого роботодавця вчинити дії на дотримання норм трудового законодавства. Такими стимулюючими заходами в спірних правовідносинах є вимога працівника виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд відзначає, що сама по собі наявність судового рішення, яке не виконувалось відповідачем, як боржником, умисно (про що свідчить в тому числі лист прокуратури міста Києва від 26.12.2011 року) не може ставити під сумнів наявність у позивача права вимагати виплати законодавчо обумовлених сум.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з місцевим судом про доведеність позовних вимог та наявність підстав для стягнення з боржника компенсації середнього заробітку за час прострочення несвоєчасної виплати у розмірі 109 242,00 грн. за період затримки розрахунку за період з 26.07.2013 року по 25.10.2018 року.

Доводи апелянта щодо необґрунтованості та незаконності рішення судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства завод "Генератор" на рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у справі № 50/155 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року у справі №50/155 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 15.09.2020 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

Б.В. Отрюх