РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.09.2020Справа № 910/5766/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна»

до Фізичної особи-підприємця Сезоненко Антона Юрійовича

про заміну товару неналежної якості

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Тітаренко О.О.

від відповідача: Книшов І.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Сезоненко Антона Юрійовича про заміну товару неналежної якості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу №18-12-17 від 18.12.2017 в частині поставки товару, що відповідає вимогам стандартів якості та технічним умовам виробника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2020р. у справі № 910/5766/20 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» залишено без руху.

08.05.2020р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 28.04.2020р. про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 12.05.2020р. було відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 10.06.2020р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивачем не було надано доказів поставки неякісного товару та його експлуатації у відповідності до вимог його паспорту. Одночасно, відповідачем наголошено на пропуску позивачем гарантійного строку.

10.06.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 01.07.2020р.

01.07.2020р. підготовче засідання було відкладено на 21.07.2020р.

21.07.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2020р.

У судовому засіданні 02.09.2020р. представником позивача було надано усні пояснення по справі, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача було надано усні пояснення по суті справи, згідно яких проти задоволення позовних вимог заперечено.

В судовому засіданні 02.09.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» (покупець) та Фізичною особою-підприємцем Сезоненко Антоном Юрійовичем (постачальник) було укладено договір №18-12-17, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві товари згідно зі специфікаціями, які є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар.

Згідно п.2.2 договору №18-12-17 від 18.12.2017р. якість та комплексність товару, що поставляється, повинна відповідати державним стандартам, технічним умовам виробника. Якість товару підтверджується сертифікатом (паспортом) якості та/або сертифікатом відповідності, засвідченому мокрою печаткою виробника та/або постачальника, який постачальник надає покупцю при поставці товару.

Відповідно до п.3.14 договору №18-12-17 від 18.12.2017р. постачальник гарантує, що товар відповідає вимогам стандартів та технічним умовам виробника. При поставці товару обов`язкова наявність документації, що підтверджує гарантійні зобов`язання на товар та їх термін. Гарантійний строк експлуатації товару повинен бути не менше 12 місяців з дня введення товару в експлуатацію, та не більше 18 місяців від дня відвантаження (передачі) товару постачальником покупцю. У разі якщо виробник надає гарантію на товар на більш тривалий строк, постачальник надає гарантію впродовж такого строку.

Загальна сума договору зазначається в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору (п.4.1 договору №18-12-17 від 18.12.2017р.).

Згідно п.9.1 даний договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2018р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання.

У додатку №4 до договору №18-12-17 від 18.12.2017р. сторонами затверджено специфікацію, відповідно до змісту якої товаром є нагрівальні елементи термічної печі (1610 кВт) згідно технічного завдання покупця) у кількості 66 одиниць на суму 460 020 грн.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №18-12-17 від 18.12.2017р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №18-12-17 від 18.12.2017р. Фізичною особою-підприємцем Сезоненко Антоном Юрійовичем було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» прийнято товар, а саме нагрівальні елементи термічної печі (1610 кВт) у кількості 66 одиниць на суму 460 020 грн., про що складено та підписано видаткову накладну №РН-0000001 від 03.01.2019р.

За поясненнями позивача, нагрівальні елементи термічної печі (1610 кВт), які було поставлено відповідачем, було встановлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна», як підрядником за договором підряду №358/18 від 18.10.2018р., укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Новомосковський посуд», на об`єкті замовника.

На підтвердження обставин встановлення нагрівальних елементів позивачем надано суду: акт №1 від 21.01.2019р. приймання-передачі виконаних підрядних робіт, згідно якого підрядником виконані роботи з капітального ремонту печі СЕО-8,5-180 12/9,5 №5; акт №2 від 19.03.2019р., згідно якого підрядником виконанні пуско-налагоджувальні роботи після капітального ремонту печі.

22.03.2020р. комісією, у складі в тому числі, представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Новомосковський посуд» було складено акт, в якому вказано про встановлення обставин деформації нагрівальних елементів.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» звернулось до Фізичної особи-підприємця Сезоненко Антона Юрійовича з листом №314 від 24.03.2020р., в якому просило здійснити заміну неякісних нагрівальних елементів у кількості 18 одиниць. У вказаному листі позивачем вказано, що піч, в якій були встановлені нагрівальні елементи, була здана в експлуатацію 19.01.2019р. та працювала орієнтовно 4000 годин.

Відповідачем у відповіді на лист №314 від 24.03.2020р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» вказано, що покупцем було заявлено вимогу про заміну товару після закінчення встановленого договором гарантійного строку. До того ж, у листі вказано, що постачальником встановлено, що згідно наданих покупцем фотоматеріалів товар змонтовано та здійснено експлуатацію з порушенням вимог до монтажу та експлуатації згідно паспорту на товар, який було надано покупцю при поставці товару.

Наразі, за твердженнями позивача, відповідачем було неправомірно відмовлено в задоволенні вимог позивача про заміну нагрівальних елементів у кількості 18 одиниць, які були поставлені з порушенням вимог щодо якості. Означені обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про заміну товару, позивачем повинно бути доведено обставини виникнення між сторонами правовідносин з купівлі-продажу товару, неналежне виконання відповідачем свого обов`язку з поставки товару належної якості, обумовленого правочином та виникнення обов`язку із заміни товару по гарантії.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу (ч.1 ст.673 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.675 Товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк). Гарантія якості товару поширюється на всі комплектуючі вироби, якщо інше не встановлено договором.

У ч.1 ст.676 Цивільного кодексу України вказано, що гарантійний строк починається з моменту передання товару покупцеві, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу.

За приписами ст.678 Цивільного кодексу України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару.

Судом вище вказувалось, що відповідно до п.3.14 договору №18-12-17 від 18.12.2017р. постачальник гарантує, що товар відповідає вимогам стандартів та технічним умовам виробника. При поставці товару обов`язкова наявність документації, що підтверджує гарантійні зобов`язання на товар та їх термін. Гарантійний строк експлуатації товару повинен бути не менше 12 місяців з дня введення товару в експлуатацію, та не більше 18 місяців від дня відвантаження (передачі) товару постачальником покупцю. У разі якщо виробник надає гарантію на товар на більш тривалий строк, постачальник надає гарантію впродовж такого строку.

Одночасно, судом встановлено, що Фізичною особою-підприємцем Сезоненко Антоном Юрійовичем було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» прийнято товар, а саме нагрівальні елементи термічної печі (1610 кВт) у кількості 66 одиниць на суму 460 020 грн., про що складено та підписано видаткову накладну №РН-0000001 від 03.01.2019р.

За поясненнями позивача, нагрівальні елементи термічної печі (1610 кВт), які було поставлено відповідачем, було встановлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» як підрядником за договором підряду №358/18 від 18.10.2018р., укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Новомосковський посуд».

На підтвердження обставин встановлення нагрівальних елементів позивачем надано суду: акт №1 від 21.01.2019р. приймання-передачі виконаних підрядних робіт, згідно якого підрядником виконані роботи з капітального ремонту печі СЕО-8,5-180 12/9,5 №5; акт №2 від 19.03.2019р., згідно якого підрядником виконанні пуско-налагоджувальні роботи після капітального ремонту печі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» звернулось до Фізичної особи-підприємця Сезоненко Антона Юрійовича з листом №314 від 24.03.2020р., в якому просило здійснити заміну неякісних нагрівальних елементів у кількості 18 одиниць.

Тобто, виходячи зі змісту п.3.14 договору №18-12-17 від 18.12.2017р., суд дійшов висновку, що вимогу про заміну товару позивачем було заявлено з пропуском гарантійного строку, встановленого правочином.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на те, що право покупця на заміну товару обумовлено встановленням істотного порушення вимог щодо якості товару, а саме виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019р. по справі №917/1307/18.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч обов`язку доказування позивачем не представлено до матеріалів справи належних та допустимих доказів того, що відповідачем було поставлено товар з істотним порушенням вимог щодо якості товару, а саме обставин, що були виявлені недоліки, які не можна усунути, недоліки, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліки, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення.

Посилання позивача на акт від 22.03.2020р., який складено комісією, у складі в тому числі, представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Новомосковський посуд», в якому вказано про встановлення обставин деформації нагрівальних елементів, ніяким чином не доказом наявності істотних у розумінні ст.678 Цивільного кодексу України недоліків якості поставлених відповідачем нагрівальних елементів.

Отже, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентум Україна» є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, а отже, підлягають залишенню без задоволення.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу (в тому числі, і щодо розміру матеріальної шкоди)залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позову.

Згідно приписів ст.126 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 17.09.2020р.

Суддя Спичак О.М.