ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2020 р. Справа№ 920/1211/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Сумської товарної біржі «Сумиагропромбіржа»

на рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020

у справі № 920/1211/19 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Сумської товарної біржі «Сумиагропромбіржа»

до Миропільської сільської ради Краснопільського району Сумської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Українська універсальна біржа

про визнання договору недійсним

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Сумська товарна біржа «Сумиагропромбіржа» (далі - СТБ «Сумиагропромбіржа», позивач) звернулась до Господарського суду Сумської області з позовом до Миропільської сільської ради Краснопільського району Сумської області (далі - Миропільська сільрада, відповідач) про визнання недійсним договору про проведення земельних торгів у формі аукціону від 18.04.2018, укладеного Миропільською сільрадою та Українською універсальною біржею, як такого, що укладений відповідачем з порушенням норм законодавства щодо порядку визначення виконавця земельних торгів із продажу права оренди земельних ділянок без проведення конкурсу, що призвело до обмеження конкуренції та порушення прав позивача, як незалежного виконавця аукціонів, адже порушення таких прав безпосередньо залежить від того, чи визначив відповідач виконавців аукціону відповідно до законодавства, чинного на час його проведення.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 17.02.2020 у справі №920/1211/19 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з необґрунтованості заявлених вимог, недоведеності позивачем наявності порушеного права та ненаданням останнім доказів на підтвердження обставин невідповідності оспорюваного правочину нормам Цивільного кодексу України або іншим актам цивільного законодавства.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, СТБ «Сумиагропромбіржа» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що відповідач, як організатор земельних торгів, уклавши з виконавцем торгів прямий договір, без проведення конкурсного відбору, звузив коло потенційних учасників, чим допустив порушення законодавства про захист економічної конкуренції та порушення прав та інтересів позивача як незалежного виконавця аукціонів (ліцитатора, аукціоніста), що діє в межах своєї статутної діяльності; неправомірності таких дій відповідача була надана належна оцінка у рішенні Адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 22 від 09.10.2019 у справі №02-06/06-2019, яким дії відповідача визнані такими, що відбулися з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції;

аналогічна за змістом заява позивача була розглянута Тимчасовою адміністративною колегією Антимонопольного комітету України в іншому спорі щодо ГУ ДЗКУ в Сумській області та рішенням від 28.12.2018 №38-р/тк дії останнього щодо визначення виконавця земельних торгів без проведення конкурсу кваліфіковано як порушення законодавства про захист економічної конкуренції; вказане рішення відповідачем було оскаржено в судовому порядку, проте у задоволенні позову останньому відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 поновлено СТБ «Сумиагропромбіржа» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020 у справі № 920/1211/19, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 24.06.2020, встановлено Миропільській сільраді строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачений обов`язок визначати виконавця земельних торгів на конкурентних засадах; оспорюваний договір вичерпав себе як виконанням, так і терміном дії, оскільки був укладений строком до 31.12.2018, а відтак, у даній справі відсутній предмет спору; позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про порушення відповідачем прав СТБ «Сумиагропромбіржа».

23.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній вказував на необхідність проведення відповідачем конкурсу по відбору виконавця земельних торгів, оскільки останній повинен був керуватися положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» та дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель; внаслідок укладення оспорюваного договору порушені права та інтереси позивача, оскільки останній був позбавлений можливості прийняти участь у процедурі визначення виконавця земельних торгів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 26.08.2020, залучено Українську універсальну біржу до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, зобов`язано СТБ «Сумиагропромбіржа» направити на адресу Української універсальної біржі копії позовної заяви з додатками, рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020, апеляційної скарги на рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020 у справі № 920/1211/19 з додатками, ухвали Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020, 10.06.2020 та надати суду докази виконання вказаних дій до 24.07.2020; встановлено Українській універсальній біржі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли: 06.08.2020 від третьої особи - повідомлення про неможливість виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 у зв`язку з невиконанням позивачем вимог п. 3 її резолютивної частини; 21.08.2020 від позивача - супровідний лист з доказами виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2623/20 від 25.08.2020 у зв`язку перебуванням судді Козир Т.П., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці з 03.08.2020 по 04.09.2020, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 920/1211/19.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020 апеляційну скаргу у справі № 920/1211/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 апеляційну скаргу СТБ «Сумиагропромбіржа» на рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020 у справі № 920/1211/19, призначену на 26.08.2020, прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 09.09.2020.

У судове засідання відповідач та третя особа повторно не з`явились, своїх уповноважених представників не направили, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлялись належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та третьої особи, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи та повторну неявку вказаних осіб у судове засідання, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

09.09.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на офіційному веб-сайті Держгеокадастру України було опубліковане оголошення про проведення земельних торгів ділянок, що розміщені на території Миропільської сільської ради (інтернет посилання http://torgy.land.gov.ua/auction/lots/12784). Зазначене оголошення містило перелік запропонованих лотів в кількості 3-х земельних ділянок із відповідними кадастровими номерами (а.с. 18).

За твердженням позивача, конкурсний відбір виконавців земельних торгів Миропільською сільрадою не проводився. Дана обставина відповідачем не заперечується.

Разом з тим, 18.04.2018 між Миропільською сільрадою (у тексті договору - організатор) та Українською універсальною біржею (у тексті договору - виконавець) було укладено договір на проведення земельних торгів у формі аукціону (далі - договір), за умовами якого організатор доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги з проведення земельних торгів з продажу права оренди земельної ділянки у відповідності до Земельного кодексу України, цього договору та чинного законодавства України.

Згідно з п 1.3.13. договору винагорода за проведення земельних торгів встановлюється відповідно до ч. 6 ст. 135 Земельного кодексу України у розмірі: 50 відсотків річної плати за користування земельною ділянкою, що в розрахунку з кінцевої ціни продажу права оренди, та сплачується переможцем аукціону протягом 3 банківських днів після підписання Протоколу земельних торгів на підставі виставленого рахунку.

Відповідно до п. 6.1 договору останній набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018.

Вважаючи, що відповідач усупереч закону визначив виконавця земельних торгів із продажу права оренди земельних ділянок без проведення конкурсу, що призвело до обмеження конкуренції та порушення прав та інтересів позивача як незалежного виконавця аукціонів (ліцитатора, аукціоніста), що діє в межах своєї статутної діяльності, останній звернувся до Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, яким здійснено розгляд заяви позивача.

Так, рішенням адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 09.10.2019 № 22 у справі №02-06/06-2019 дії відповідача визнані такими, що відбулися із порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 3 ст. 50 та абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які призвели до усунення конкуренції (а.с. 22-27).

За наведених обставин, посилаючись на те, що укладенням з виконавцем торгів прямого договору без проведення конкурсного відбору відповідачем були порушені права позивача, останній звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між відповідачем та третьою особою у даній справі, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного Кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів» №1012-VIII від 18.02.2016 було вилучено із Земельного кодексу України окремі положення, які дозволили передавати у користування земельні ділянки державної та комунальної власності без проведення земельних торгів (аукціонів), а також уточнено порядок підготовки лотів до земельних торгів (зокрема, фінансування цього заходу, а саме пропонувалось покласти витрати по підготовці лотів до аукціонів безпосередньо на виконавця аукціону з подальшим відшкодуванням цих витрат переможцем аукціону).

У зв`язку зі зміною частини шостої статті 136 Земельного кодексу України (зміни внесені згідно із Законом №1012-VIII від 18.02.2016; набрання чинності з 03.04.2016) відбулося скасування окремих підзаконних нормативно-правових актів, зокрема, Порядку закупівлі послуг з виконання робіт із землеустрою, оцінки земель та визначення виконавця земельних торгів на конкурентних засадах, затвердженого наказом Мінагрополітики України від 25.09.2012 №579, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.09.2012 за №1655/21967. Зазначений Порядок втратив чинність 10.01.2017.

Відповідно до ч. 6 ст. 136 Земельного кодексу України закупівля послуг з виконання робіт із землеустрою, оцінки земель у процесі підготовки лотів до продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на земельних торгах та визначення виконавця земельних торгів організатором земельних торгів здійснюється у порядку, визначеному законодавством про здійснення державних закупівель.

За приписами ч.1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» цей Закон застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Таким чином, виходячи зі змісту раніше наведеного п. 1.3.13 оспорюваного договору та приписів ч. 6 ст. 135 Земельного кодексу України, місцевим господарським судом правильно встановлено, що максимальний розмір винагороди виконавця земельних торгів становить 34 000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між Миропільською сільрадою та Українською універсальною біржею під час укладення договору на проведення земельних торгів у формі аукціону від 18.04.2018.

При цьому, жодним іншим нормативно-правовим актом України не передбачений обов`язок відповідача визначати виконавця земельних торгів на конкурентних засадах.

Разом з тим, колегія суддів враховує посилання скаржника на абз.4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі», відповідно до якого під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

Принципи здійснення закупівель визначені у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі», відповідно до якої закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

На підтвердження неправомірності дій відповідача щодо недотримання вказаних принципів здійснення закупівель протягом 2018 року позивачем надано рішення Адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 22 від 09.10.2019 у справі №02-06/06-2019, яким дії Миропільської сільради визнані такими, що відбулися з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, недотримання відповідачем вказаних принципів здійснення закупівель, у тому числі під час укладення оспорюваного правочину, не може бути підставою для визнання його недійсним за відсутності підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Водночас, законодавство не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним, а відтак, необхідно враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У ситуації, коли особа звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, не зазначивши, які ж його господарські або цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, відповідними судами не може бути застосовано.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

При цьому, необхідно враховувати приписи ч. 1 ст. 15 ЦК України, якою визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Такий підхід відповідає проявам верховенства права, що не обмежується лише законодавством, а містить і інші соціальні регулятори, норми моралі, традиції, звичаї тощо. Всі ці елементи права відповідають ідеології справедливості, що значною мірою відображені у ст. 3, 6, 8, 55 Конституції України.

Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття акону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, ст. 13 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №910/15148/17.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема не надано належних доказів на підтвердження того, що зміст спірного правочину суперечить Цивільному Кодексу України або іншим актам цивільного законодавства, а також того, що безпосередньо його права (інтереси), за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені положення законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору про проведення земельних торгів у формі аукціону від 18.04.2018, укладеного Миропільською сільрадою та Українською універсальною біржею, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог СТБ «Сумиагропромбіржа» необхідно відмовити.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.01.2020 у справі № 908/1066/19, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у даній справі, зроблені на підставі встановлених судом обставин та оцінки зібраних доказів і не суперечать висновкам у зазначеній справі, які стосуються застосування норм права у справі з іншими фактичними обставинами та предметом позову якої є визнання протиправним та скасування рішення територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Сумської області від 17.02.2020 у справі №920/1211/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга СТБ «Сумиагропромбіржа» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сумської товарної біржі «Сумиагропромбіржа» на рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020 у справі №920/1211/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 17.02.2020 у справі № 920/1211/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 920/1211/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.09.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз