ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. ОдесаСправа № 923/1047/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О. В.

за участю представників учасників справи:

від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ - не з`явився;

від Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон - Мерега Н.О.;

від ОСОБА_1 , м. Херсон - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон

на рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року, м. Херсон, суддя Литвинова В.В., повний текст складено та підписано 25.06.2020 року

у справі № 923/1047/19

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ

до відповідача Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м.Херсон

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_1 , м. Херсон

про стягнення заборгованості в сумі 280 067 грн. 20 коп. за договором добровільного страхування, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В грудні 2019 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО", м.Київ звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , м. Херсон, в якій просило суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ суму страхового відшкодування в розмірі 280 067 грн. 20 коп., а також витрати на оплату судового збору у розмірі 4 201 грн. 01 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок ДТП за участю застрахованого позивачем транспортного засобу та автомобіля ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 під управлінням водія ОСОБА_2 , який на момент пригоди перебував у трудових відносинах з відповідачем, було пошкоджено автомобіль ОСОБА_1 , м. Херсон (страхувальник). Позивачем, як страховиком, було відшкодовано страхувальнику вартість ремонту транспортного засобу, що і стало підставою для звернення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ до суду про стягнення суми страхової виплати.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі №923/1047/19 (суддя Литвинова В.В.) позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ задоволено у повному обсязі, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ суму завданого збитку у розмірі 280 067 грн. 20коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 4 201 грн. 01 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність винної особи на момент ДТП була забезпечена, а також той факт, що фактично завданий розмір матеріального збитку перевищує ліміт відповідальності страховика за полісом, то різниця між фактично завданим збитком та лімітом за полісом, підлягає стягненню з винної особи у порядку норм ст. 1194 Цивільного кодексу України. При цьому, позивачем у встановленому законом порядку було правомірно набуто права на вимогу до відповідача щодо відшкодування суми понесених матеріальних витрат, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, Комунальне некомерційне підприємство «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон, як юридична особа, повинне відшкодувати страхову виплату на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Комунальне некомерційне підприємство «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ відмовити повністю, а також відшкодувати скаржнику за рахунок позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував суто формальні міркування та дійшов передчасного висновку про задоволення позову, чим порушив право відповідача на отримання судового захисту. А саме, посилаючись на п. 9.3 Договору добровільного страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року № 3-01, відповідач наголосив на тому, що про дату, час і місце проведення огляду пошкодженого транспортного засобу представники відповідача, третя особа ОСОБА_2 та представники страховика ПАТ «Європейський страховий альянс» не повідомлялися, що є суттєвим порушенням їх прав.

Крім того, скаржник звертає увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду на ту обставину, що за запитом Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон від 01.04.2019 року № 392/01-10 до ПАТ «Європейський страховий альянс» про витребування Акту (протоколу) огляду транспортного засобу VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 страховиком надана відповідь від 01.04.2019 року № 25, відповідно до якої до справи № 23/17/КН/ЦВ04/01/0 прикладений акт огляду, натомість звіт про оцінку вартості збитків від отриманих пошкоджень транспортного засобу - відсутній.

Також, скаржник зазначає, що з фототаблиць пошкодженого автомобіля вбачається, що повної загибелі транспортного засобу, як того зазначає позивач, не відбулося. З цієї причини, відповідачем при розгляді справи судом першої інстанції, було заявлено клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, оскільки відсутність такої не дає можливості встановлення реальної вартості пошкодженого транспортного засобу та визначення матеріального збитку, але, ухвалою Господарського суду Херсонської області від 02.06.2020 року було відмовлено у задоволенні цього клопотання.

На думку скаржника, який посилається на низку рішень Європейського суду з прав людини, суд не застосував до спірних правовідносин положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 24.11.2003 року № 142/5/2092 та не задовольнив клопотання відповідача про проведення експертного дослідження, а тому не вчинив заходів щодо з`ясування фактичного розміру заподіяних збитків, завданих власнику VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 внаслідок скоєного ДТП, що в свою чергу, на його думку, є підставою для визнання оскаржуваного рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки не з`ясовані істотні обставини щодо предмету спору.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон на рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19, справу призначено до судового розгляду.

14.08.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон, в якому позивач просив суд долучити до матеріалів справи Звіт про оцінку колісного транспортного засобу № 17/11/777/783478 від 18.12.2017 року, апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м.Херсон залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19 залишити без змін. Відзив колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду було долучено до матеріалів справи.

У відзиві позивач, посилаючись на умови укладеного договору добровільного страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року № -22-01 зазначає, що розрахунок розміру страхового відшкодування було здійснено у відповідності до вищевказаного договору, а факт проведення зазначеної у позові виплати підтверджується наданим у матеріалах справи актом від 30.08.2017 року, платіжними дорученнями, довідкою про проведення заліку коштів.

При цьому, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ у відзиві зазначило, що останнє не володіє відомостями щодо факту проведення ремонтно-відновлювальних робіт щодо пошкодженого застрахованого транспортного засобу, спрямованих на усунення пошкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 03.08.2017 року.

Також, позивач зазначив, що відшкодування шкоди по ДТП від 03.08.2017 року, яка сталася за участю автомобіля ТЗ VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 та автомобіля ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 під управлінням водія ОСОБА_2 , вже було предметом судового розгляду, а саме: рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.11.2018 року у справі № 766/5018/18, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 16.05.2019 року було стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 59 932 грн. 80 коп. (франшизу, визначену відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року № 3-01), а тому, в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини щодо визначення суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року Господарським судом Херсонської області було визнано правомірними та такими, що не потребують додаткового доказування.

Крім цього, позивачем, з метою сприяння об`єктивному, неупередженому та своєчасному розгляду справи, до відзиву було долучено звіт про оцінку колісного транспортного засобу від 18.12.2017 року № 17/11/777/783478, який не надавався до матеріалів справи при розгляді справи судом першої інстанції.

10.09.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон надійшло клопотання про витребування доказів, в якому скаржник просив суд витребувати в ТСЦ МВС України інформацію, о наявності автомобіля марки VOLVO ХС (VІN-код ТЗ: НОМЕР_3 ), а також кому на даний час належить цей автомобіль; витребувати у позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» відповідні документи що підтверджую повну загибель авто VOL O ХС д.р.н. НОМЕР_2 (VІN-код ТЗ: НОМЕР_3 ).

Клопотання мотивовано тим, що позивачем зазначено, що вартість відновлювального ремонту становить 77% дійсної вартості ТЗ на момент страхового випадку, тому транспортний засіб вважається таким, який не підлягає відновленню. Згідно інформаційного витягу державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 10 червня 2020 року автомобіль VOLVO ХС (VІN-код ТЗ: НОМЕР_3 ) був зареєстрований 26.04.2018 року в сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ № 2342, що знаходиться у м. Запоріжжя, Оріховському Шосе, 7-А «ТЦ Метро» та по ньому проводились відповідні реєстраційні дії після аварії. При цьому документів, які підтверджують проведення такого відновлення автомобіля або проведення робіт, позивачем не надано. За таких обставин, на думку відповідача, є необхідність витребування додаткових доказів, які підтверджують реальну суму збитків.

Також, 10.09.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м.Херсон надійшло клопотання про проведення експертизи, в якому відповідач просив суд призначити автотоварознавчу експертизу по матеріалам, які наявні в матеріалах справи, на вирішення якої поставити наступні питання: 1. Яка ринкова вартість транспортного засобу VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 на момент страхового випадку?; 2. Яка вартість відновлювального ремонту транспортного засобу VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 ?; 3. Яка вартість залишків транспортного засобу VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 придатних для подальшого використання?

Клопотання мотивовано тим, що ПАТ «Європейський страховий альянс» у відповіді на запит відповідача надані фототаблиці пошкодженого VOLVO ХС60 д.р.н. НОМЕР_2 , де чітко вбачається, що повної загибелі транспортного засобу не відбулося. При цьому, у зв`язку з тим, що страхові компанії часто роблять недостовірно оцінку збитку ТЗ та для встановлення реальної вартості пошкодження транспортного засобу, на думку відповідача, є необхідним проведення автотоварознавчої експертизи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_1 , м. Херсон своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та поданих суду апеляційної інстанції клопотань, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились. Позивач про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи поштове повідомлення про вручення ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду, про причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав.

Третя особа ухвалу суду про відкриття та призначення справи до розгляду, яка направлялась йому за останньою суду адресою його місця реєстрації, не отримала. При цьому, судова колегія зауважує, що згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 3 та 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання учасником справи кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатами, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою учасників справи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

Крім того, з метою належного повідомлення учасників справи 27.08.2020 року на офіційному веб-сайті Південно-західного апеляційного господарського суду було розміщено відповідне повідомлення.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін та третіх осіб, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, строк розгляду апеляційної скарги закінчився, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, яка з`явилася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ та ОСОБА_1 , м. Херсон.

Що стосується клопотання позивача, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, щодо долучення до матеріалів справи Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №17/11/777/783478 від 18.12.2017 року, судова колегія зазначає, що таке клопотання не підлягає задоволенню, а відповідний Звіт не може бути долучений до матеріалів справи і розглянутий судом в якості доказу по справі, виходячи з наступного.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України визначено порядок подання доказів учасниками справи. А саме, ч. 1 вищевказаної статті визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Як убачається з матеріалів справи, а саме, з тексту позовної заяви та додатків до неї, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ, як позивач у справі, при зверненні до суду не надав вищевказаний документ.

Крім того, ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Але, як встановлено колегією суддів, матеріали справи також не містять відповідного клопотання позивача про неможливість подання такого доказу ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції. Більш того, з вищевказаного звіту вбачається, що його складено ще у 2017 році, тобто майже за два роки до моменту звернення позивача з відповідним позовом, з огляду на що позивач мав об`єктивну можливість надати такий звіт, як доказ у справі, в строки передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Відтак, у відповідності до ч. 8 ст. 80 Господарського кодексу України, яка визначає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, судова колегія не вбачає підстав для задоволення вищезазначеного клопотання позивача та долучення до матеріалів справи Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №17/11/777/783478 від 18.12.2017 року, в якості доказу у справі.

Також судовою колегією розглянуто клопотання скаржника про витребування доказів, за результатами чого колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.

Так, у клопотанні відповідач просить суд витребувати в ТСЦ МВС України інформацію щодо наявності автомобіля марки VOLVO ХС (VІN-код ТЗ: НОМЕР_3 ), а також, кому на даний час належить цей автомобіль; витребувати у позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» відповідні документи. що підтверджують повну загибель авто VOLVO ХС д.р.н. НОМЕР_2 (VІN-код ТЗ: НОМЕР_3 ).

При цьому, відповідач необхідність витребування таких доказів пов`язує із необхідністю доведення факту відсутності повної загибелі ТЗ, разом з тим, судова колегія зауважує, що «повна загибель ТЗ» у відповідності як до приписів чинного законодавства, так і у відповідності до договору страхування, може не свідчити про повну фактичну загибель транспортного засобу, як на то посилається скаржник, у розумінні того, що такий ТЗ неможливо використовувати у майбутньому, а свідчить про те, що ремонт такого ТЗ є економічно необґрунтованим.

З огляду на що, витребування таких доказів є недоцільним з огляду на предмет спору та предмет доказування у даній справі.

Що стосується заявленого скаржником клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи по матеріалам, які наявні в матеріалах справи, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Так, в даному випадку скаржник обґрунтовує необхідність призначення експертизи встановленням реальної вартості пошкодження транспортного засобу з метою доведення факту відсутності повної загибелі ТЗ, з огляду на що, проведення такої експертизи також е недоцільним з огляду на предмет спору та предмет доказування у даній справі.

Крім того, скаржник просить провести таку експертизу по наявним матеріалам справи. Разом з тим, сам скаржник в клопотанні про проведення експертизи зауважує, що об`єктом такої експертизи є як самі транспортні засоби, так і їх пошкоджені частини, при цьому, зі змісту поданих ним же клопотань можливо зробити висновок, що VOLVO ХС60 VІN-код ТЗ: НОМЕР_3 вже не належить страхувальнику, оскільки щодо вказаного ТЗ вже вчинялись реєстраційні дії, тобто, сам об`єкт експертного дослідження вже втрачено, що унеможливлює проведення такого роду експертизи.

З урахуванням викладеного, у задоволенні вказаного клопотання скаржника також необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення присутнього учасника судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає що апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19 відповідає вимогам чинного законодавства України і відсутні підстави для його скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Херсонської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль VOLVO ХС60 НОМЕР_3 д.р.н. НОМЕР_2 , власником автомобіля є ОСОБА_1 .

27.01.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» м. Київ (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3-01, за п. 1.2 якого, Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземного транспортного засобу автомобіля марки VOLVO ХС60 НОМЕР_3, д.р.н. НОМЕР_2 (далі ТЗ).

За п. 3.1. вищевказаного договору, дійсна вартість транспортного засобу складає 1 150 000 грн. Страхова сума за договором неагрегатна та складає 1 198 656 грн. (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.2.1 договору добровільного страхування наземного транспорту визначено, що страхова сума по додатковому обладнанню складає 48 656 грн.

Крім цього, п. 3.4 визначено розмір страхового платежу, який складає 45 908 грн. 52 коп., та мав бути сплачений в 4 етапи.

Страхові випадки та франшиза визначені розділом 4 вищевказаного договору, а саме, п. 4.1.1, як страховий випадок, вказана дорожньо-транспортна пригода. Пунктом 4.1.5. договору визначено, що франшиза по повній загибелі ТЗ в результаті страхових подій складає 5%.

Відповідно до п. 5.2 договору вартість відновлювального ремонту визначається на підставі рахунку СТО.

Розділом 6 визначено поняття загибелі ТЗ: «повна загибель ТЗ - пошкодження ТЗ, внаслідок, якого відсутня технічна можливість виконання ремонтно-відновлювальних робіт, які забезпечують усунення пошкоджень, що виникли в результаті настання страхового випадку, або вартість відновлюваного ремонту, розрахована відповідно до умов цього договору, перевищує 75 % дійсної вартості ТЗ на момент настання страхового випадку».

Умовами виплати страхового відшкодування (розділ 16 договору) визначено, що страховиком на підставі письмової заяви страхувальника і страхового акту про визнання випадку «страховим/нестраховим», який складається страховиком на підставі документів, що підтверджують факт настання страхового випадку і розмір заподіяного збитку; при пошкодженні транспортного засобу, внаслідок страхового випадку страховик або аварійний комісар складає кошторис збитків, в який включає вартість запасних частин, деталей та матеріалів, з урахуванням або без урахування зносу і ремонтних робіт; кошторис збитків складається на момент настання страхового випадку на підставі рахунку СТО, рекомендованої страховиком. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запчастин і матеріалів, необхідних для виконання ремонту ( п. п. 16.1.1, п. 16.3, п.п. 16.3.1. договору).

Відповідно до п. 16.3.2 договору за згодою страховика та згідно заяви страхувальника підставу для розрахунку Кошторису вартості відновлювального ремонту може бути змінено.

Згідно з п. 16.18 договору факт повної загибелі застрахованого ТЗ визначається, виходячи з вартості відновлювального ремонту, розрахованого на момент настання страхового випадку на підставі документа, що є підставою для визначення розміру збитків відповідно до умов договору.

При повній загибелі ТЗ страхувальник має право звернутись до страховика із заявою про відмову від своїх прав на застрахований ТЗ на користь страховика з метою отримання страхового відшкодування в повному обсязі (п. 16.19 договору).

Відповідно до п. 16.21 договору у разі відмови страховика задовольнити заяву страхувальника про відмову від прав на застрахований ТЗ (або за відсутності такої заяви), розмір заподіяних збитків дорівнює меншій сумі з дійсної вартості ТЗ на момент настання страхового випадку за вирахуванням залишків, придатних до подальшого використання; ліміту відповідальності страховика по ТЗ на момент настання страхового випадку за вирахуванням вартості залишків, придатних до подальшого використання;

Пунктом 16.22 договору визначено, що вартість залишків, придатних до подальшого використання, визначається шляхом письмового погодження страхувальником запропонованої страховиком пропозиції або шляхом проведення інтернет-аукціону.

03.08.2017 року в м. Херсоні сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля VOLVO ХС60 НОМЕР_3 д.р.н. НОМЕР_2 та автомобіля ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 , під управлінням водія ОСОБА_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ автомобіль, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 854349.

Із заяви на виплату страхового відшкодування від 04.08.2017 року за підписом ОСОБА_3 вбачається, що останній, у зв`язку із настанням страхового випадку, звернувся до позивача з вимогою про страхове відшкодування вартості пошкодженого автомобіля в установлені договором строки.

Актом (протоколом) огляду ТЗ від 09.08.2017 року, складеним оцінювачем Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» м. Київ Литвиненко О.Ю. , зафіксовано виявлені пошкодження застрахованого автомобіля VOLVO ХС60 НОМЕР_3, д.р.н. НОМЕР_2 .

Відповідно до рахунку на оплату від 14.08.2017 року № 636, виставленого ОСОБА_1 . Товариством з обмеженою відповідальністю «Азбука Авто» (СТО), вартість відновлювального ремонту становить 777 956 грн. 50 коп.

Вартість залишків, придатних до подальшого використання становить 562 000,00 грн. (визначено відповідно до умов Договору - на підставі зобов`язуючої пропозиції аукціону).

З розрахунку суми страхового відшкодування вбачається, що вартість відновлювального ремонту складає 777 956 грн. 50 коп., тобто 77,03 % від дійсної вартості автомобіля; ринкова вартість застрахованого транспортного засобу на момент дослідження становить 1 010 000 грн.; франшиза відповідно до умов Договору (у випадку визнання повної загибелі ТЗ) - 59 932 грн. 80 коп., сума страхового відшкодування становить 380 067 грн. 20 коп.

30.08.2017 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ складено страховий акт № 7368-02 до договору страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року № 3-01 відповідно до якого, загальна сума страхового відшкодування складає 380 067 грн. 20 коп., виплата страхового відшкодування у розмірі 368 590 грн. 22 коп. підлягає виплаті ОСОБА_1 у безготівковій формі.

Факт проведення зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням від 30.08.2017 року № 19205 та довідкою про проведення заліку страхового відшкодування від 23.04.2019 року.

Також матеріали справи містять документи, які підтверджують, що ОСОБА_2 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон та в цей час виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується наказом № 301 від 11.12.2014 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 , копією трудової книжки вказаної особи, подорожнім листом № 111198 від 03.08.2017 року.

Також матеріалами справи підтверджено, що цивільно-правову відповідальність власника автомобілю ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 , який на момент скоєння ДТП знаходився під управлінням водія ОСОБА_2 , та належав на праві власності відповідачу, Комунальним некомерційним підприємством «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон було застраховано в Приватному акціонерному товаристві «Європейський страховий альянс» та відповідно до наявного в матеріалах справи страхового полісу № АК/6971985 від 08.07.2017 року страхова сума на одного потерпілого за заподіяну шкоду майну складає 100 000 грн.

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.02.2018 року учасника вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.11.2018 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 16.05.2019 року у справі № 766/5018/18, з Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди стягнуто 59 932 грн. 80 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 10 000 грн.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.

Положеннями ст. 173 Господарського кодексу встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено ст. 175 Господарського кодексу України.

Згідно з п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування, зареєстрованими Уповноваженим органом.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно з приписами ст. 8, 9 Закону України "Про страхування" страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

За приписами ч. 4 і 18 ст. 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством, а франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до зазначених статей відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Відтак страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Суброгація (походить від латинського «subrogare» - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 910/2603/17 та від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019 року у справі № 755/9320/15-ц.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає

За змістом ч. 1 та 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За вимогами ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Колегія суддів відзначає, що вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини. Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справи, у тому числі матеріалів слідчих органів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2970/16 від 10.07.2018 року, № 910/20412/16 від 16.07.2018 року.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2017 року в м. Херсоні сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля VOLVO ХС60 НОМЕР_3 д.р.н. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 , та автомобіля ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 , під управлінням водія ОСОБА_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО», м. Київ автомобіль, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 854349.

В подальшому, Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.02.2018 року учасника вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказані обставини свідчать про наявність всіх чотирьох складових цивільного правопорушення, що в свою чергу свідчить про необхідність відшкодування винною особою потерпілому спричиненої шкоди.

При цьому, на момент дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля VOLVO ХС60 НОМЕР_3 д.р.н. НОМЕР_2 , вказаний транспортний засіб було застраховано його власником на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 3-01 від 27.01.2017 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» м. Київ (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник).

Також матеріалами справи підтверджено, що за результатами розгляду вимоги про страхове відшкодування вартості пошкодженого автомобіля, на підставі страхового акту від 30.08.2017 року № 7368-02 до договору страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року № 3-01, власнику пошкодженого транспортного засобу позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 368 590 грн. 22 коп.

Тобто, в даному випадку, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право вимоги до винної особи на відшкодування суми понесених матеріальних витрат відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, необхідно зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, тобто не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Положення ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Таким чином, аналіз зазначених норм права свідчить про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Колегія суддів відзначає, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Так, матеріали справи містять документи, які підтверджують, що власником автомобілю ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 , який на момент скоєння ДТП знаходився під управлінням водія ОСОБА_2 , був відповідач у справі - Комунальне некомерційне підприємство «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон. При цьому, ОСОБА_2 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м.Херсон та в цей час виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується наказом № 301 від 11.12.2014 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 , копією трудової книжки вказаної особи, подорожнім листом № 111198 від 03.08.2017 року.

Тобто, в силу приписів вищезазначених норм права, обов`язок відшкодувати шкоду в даному випадку виник саме у власника транспортного засобу, а не у безпосереднього заподіювача шкоди.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в даному випадку позивач правомірно звернувся до суду із вимогою до відповідача про стягнення суми страхового відшкодування.

Що стосується безпосередньо суми заявленого страхового відшкодування судова колегія зазначає таке.

Як вже зазначалось раніше, за приписами ч. 4 і 18 ст. 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством, а франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Так, за приписами п. 3.1. договору добровільного страхування, дійсна вартість транспортного засобу складає 1 150 000 грн. Страхова сума за договором неагрегатна та складає 1 198 656 грн. (п. 3.2. Договору). Пунктом 4.1.5. договору визначено, що франшиза по повній загибелі ТЗ в результаті страхових подій складає 5%.

Відповідно до п. 5.2 договору вартість відновлювального ремонту визначається на поставі рахунку СТО.

Розділом 6 визначено поняття загибелі ТЗ: «повна загибель ТЗ - пошкодження ТЗ, внаслідок, якого відсутня технічна можливість виконання ремонтно-відновлювальних робіт, які забезпечують усунення пошкоджень, що виникли в результаті настання страхового випадку, або вартість відновлюваного ремонту, розрахована відповідно до умов цього договору, перевищує 75 % дійсної вартості ТЗ на момент настання страхового випадку».

Відповідно до п. 16.3.2 договору за згодою страховика та згідно заяви страхувальника підставу для розрахунку кошторису вартості відновлювального ремонту може бути змінено.

Згідно з п. 16.18 договору факт повної загибелі застрахованого ТЗ визначається, виходячи з вартості відновлювального ремонту, розрахованого на момент настання страхового випадку на підставі документа, що є підставою для визначення розміру збитків відповідно до умов договору.

Пунктом 16.22 договору визначено, що вартість залишків, придатних до подальшого використання, визначається шляхом письмового погодження страхувальником запропонованої страховиком пропозиції або шляхом проведення інтернет-аукціону.

Так, матеріалами справи підтверджено, що актом (протоколом) огляду ТЗ від 09.08.2017 року, складеним оцінювачем Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» м. Київ Литвиненко О.Ю. , зафіксовано виявлені пошкодження застрахованого автомобіля VOLVO ХС60 НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до рахунку на оплату від 14.08.2017 року № 636, виставленого ОСОБА_1 . Товариством з обмеженою відповідальністю «Азбука Авто» (СТО), вартість відновлювального ремонту становить 777 956 грн. 50 коп., що складає 77 % дійсної вартості ТЗ. Тобто, за умовами укладеного договору в даному випадку відбулось повне знищення ТЗ.

При цьому, судова колегія зазначає, що «повна загибель ТЗ» у відповідності як приписів чинного законодавства, так і у відповідності до договору страхуванням, може не свідчити про повну фактичну загибель транспортного засобу, як на то посилається скаржник, у розумінні того, що такий ТЗ неможливо використовувати у майбутньому, а свідчить про те, що ремонт такого ТЗ є економічно необґрунтованим.

Вартість залишків, придатних до подальшого використання становить 562 000,00 грн. (визначено відповідно до умов Договору - на підставі зобов`язуючої пропозиції аукціону).

Тобто, у відповідності до укладеного між страховиком та страхувальником договору, сторони такого договору погодили, що:

- ринкова вартість ТЗ до моменту скоєння ДТП складає - 1 010 000 грн., (що є меншим ніж визначено у договорі та не суперечить приписам договору та чинного законодавства);

- вартість відновлювального ремонту відповідно до рахунку на оплату від 14.08.2017 року № 636, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Азбука Авто» (СТО) - 777 956 грн. 50 коп. (що також відповідає вимогам укладеного договору);

- вартість залишків, придатних до подальшого використання становить 570 000,00 грн., що є більшими аніж визначено аукціоном, проте не суперечить п. 16.22 договору.

При цьому, при повній загибелі ТЗ страхувальник має право звернутись до страховика із заявою про відмову від своїх прав на застрахований ТЗ на користь страховика з метою отримання страхового відшкодування в повному обсязі (п. 16.19 договору). Відповідно до п. 16.21 договору у разі відмови страховика задовольнити заяву страхувальника про відмову від прав на застрахований ТЗ (або за відсутності такої заяви), розмір заподіяних збитків дорівнює меншій сумі з дійсної вартості ТЗ на момент настання страхового випадку за вирахуванням залишків, придатних до подальшого використання; ліміту відповідальності страховика по ТЗ на момент настання страхового випадку за вирахуванням вартості залишків, придатних до подальшого використання.

Тобто, в даному випадку, з урахуванням визнання, у відповідності до умов договору, повної загибелі застрахованого ТЗ та відсутністю відповідної заяви страхувальника до страховика про відмову від своїх прав на застрахований ТЗ на користь страховика, страховик був зобов`язаний відшкодувати страхувальнику збитки у розмірі різниці між дійсною вартістю ТЗ на момент настання страхового випадку та залишків, придатних до подальшого використання.

Так, з розрахунку суми страхового відшкодування вбачається, що сума страхового відшкодування розрахована наступним чином:

1 010 000 грн. (узгоджена ринкова вартість ТЗ до моменту ДТП) - 570 000 грн. (узгоджена вартість залишків, придатних до подальшого використання) - 59 932 грн. 80 коп. (5 % франшизи при повній загибелі ТЗ) = 380 067 грн. 20 коп.

Судовою колегією вказаний розрахунок було перевірено, за наслідками чого, колегія суддів дійшла висновку про його обґрунтованість та відповідність приписам чинного законодавства та вимогам укладеного договору страхування.

Матеріали справи містять докази на підтвердження сплати вказаної суми на рахунок страхувальника (із вирахуванням з вказаної суми 11 476 грн. 98 коп. несплаченого страхового внеску за договором).

Також необхідно зазначити, що цивільно-правову відповідальність власника автомобілю ГАЗ-САЗ 4509 д.р.н. НОМЕР_1 , який на момент скоєння ДТП знаходився під управлінням водія ОСОБА_2 , та належав на праві власності відповідачу, Комунальним некомерційним підприємством «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон було застраховано в Приватному акціонерному товаристві «Європейський страховий альянс» та відповідно до наявного в матеріалах справи страхового полісу № АК/6971985 від 08.07.2017 року страхова сума на одного потерпілого за заподіяну шкоду майну складає 100 000 грн., франшиза - 0,00 грн.

Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц).

Водночас, відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Таким чином, відповідач як власник транспортного засобу, водія якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень ст. 1187, 1194 Цивільного кодексу України, зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка підлягає також зменшенню на суму франшиза.

З огляду на вказане, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що позивачем правомірно було заявлено до стягнення саме 280 067 грн. 20 коп.

Що стосується посилання скаржника на п. п. 9.3 договору добровільного страхування наземного транспорту від 27.01.2017 року № 3-01 та те, що всупереч вказаного пункту, про дату, час і місце проведення огляду пошкодженого транспортного засобу представники відповідача, ОСОБА_2 та представники страховика ПАТ «Європейський страховий альянс» не повідомлялися, що є суттєвим порушенням їх прав, судова колегія зазначає, що вказаний пункт договору міститься у розділі 9 під назвою «СТРАХОВИК МАЄ ПРАВО», тобто, вказаний пункт визначає не обов`язок страховика проводити огляд застрахованого ТЗ в присутності винної особи, а його право.

Також не приймаються до уваги посилання скаржника на те, що відсутній звіт про оцінку вартості збитків від отриманих пошкоджень транспортного засобу, оскільки як вже зазначалось раніше, відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком, при цьому, відповідно до договору добровільного страхування, в даному випадку, вартість відновлювального ремонту визначається на поставі рахунку СТО (п. 5.2 договору), а не звіту про оцінку.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неправомірності відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, з метою встановлення реальної вартості пошкодженого транспортного засобу та визначення матеріального збитку, судова колегія зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Відповідно до частини другої ст. 98 Господарського процесуального кодексу України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Господарського процесуального кодексу України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Отже, призначення судом судової експертизи має місце у випадку необхідності у спеціальних знаннях, якими не володіє суд, та у разі неможливості суду вирішити питання, що входять до предмета доказування, без її призначення та є правом, а не обов`язком суду.

З огляду на вищевикладене щодо розміру заявленої до стягнення суми, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції в ухвалі від 02.06.2020 року, з матеріалів справи вбачається, що розмір страхового відшкодування, здійсненого позивачем за ДТП 03.08.2017 року, підтверджується належними, достатніми та допустимими доказами, натомість відповідачем не надано ані висновку експерта (спеціаліста), ані інших доказів, які б спростовували або ставили під сумнів наведені у позовній заяві обставини; сам лише факт того, що відповідач не ознайомився з умовами договору (саме на підставі якого, у відповідності до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснюються страхові відшкодування) та з усіма доданими до позовної заяви документами, а відтак не зрозумів порядок розрахунку страхового відшкодування, не є підставою для затягування розгляду справу шляхом необґрунтованого призначення судової експертизи з питання, яке об`єктивно не потребує таких заходів.

Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства "Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Херсонської обласної ради, м. Херсон не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, м. Херсон на рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 23.06.2020 року у справі № 923/1047/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 14.09.2020 року.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2020 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош