РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.09.2020Справа № 910/5266/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОТРАНСА"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державна аудиторська служба України

про визнання укладеною додаткової угоди до договору

Представники сторін:

від позивача: Ковтунець Ю.С.

від відповідача: Яковенко А.О.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОТРАНСА", у якому позивач просить суд визнати укладеною додаткову угоду до договору №ДНП-2017-12/06 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 у редакції запропонованій позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Державною аудиторською службою України відповідно до п.7.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю на IV квартал 2019 року проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, за результатами якої встановлено, що у порушення рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві", а саме в частині визначення типу майданчика для паркування, внаслідок чого КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" при укладенні договору №ДНП-2017-12/06 на відведеному майданчику для паркування за адресою: м. Київ, Солом`янський район, площа Вокзальна, 1 в межах II територіальної зони паркування м. Києва застосовано меншу вартість на послуги. За таких обставин, позивач звернувся до суду із позовом про визнання укладеною додаткової угоди до договору №ДНП-2017-12/06 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 про внесення змін до договору в частині розміру плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу у сумі 15,74 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

30.04.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 07.05.2020 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 02.06.2020, залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державну аудиторську службу України.

29.05.2020 через канцелярію суду від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо позову, у яких третя особа підтримала позовні вимоги КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" та зауважила, що внаслідок укладення між сторонами спору договору із порушенням встановленого в рішенні Київської міської ради № 242/5629 від 23.06.2011 розміру плати в залежності від типу майданчика для паркування, розмір втрат доходу становив 193989,80 грн.

Протокольною ухвалою від 02.06.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 16.06.2020.

Протокольною ухвалою від 16.06.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 02.07.2020.

У судовому засіданні 02.07.2020 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.07.2020.

21.07.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що зміна договору за рішенням суду у зв`язку із істотною зміною обставин допускається лише у виняткових випадках та при наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір. Однак, позивачем не доведено наявності чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України. Відповідач вказує, що відповідно до пункту 17.3.8 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051, режим роботи майданчиків для платного паркування визначається оператором, а тому доводи позивача про те, що останньому стало відомо про укладення договору із застосуванням меншої вартості вже після його укладення, не відповідає дійсності, оскільки саме на позивача покладено обов`язок встановлювати режим роботи паркувальних майданчиків, які передані в управління згідно з рішенням №242/5629. Відповідач стверджує, що позивачем не надано доказів того, що переданий відповідачу паркувальний майданчик не відповідав вартості експлуатації, яка вказана у договорі, що позивач позбавлений того, на що розраховував під час укладення договору, а також не обґрунтував невідповідності обраної тарифної ставки у договорі переданому відповідачу майданчику. Також відповідач вказує, що позивачем не доведено, які саме додаткові витрати повинен нести позивач, які останній не міг передбачити на момент укладення договору.

Ураховуючи приписи пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30.03.2020, суд долучив до матеріалів справи відзив на позов.

20.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 21.07.2020 суд задовольнив клопотання позивача про відкладення розгляду справи та відклав судове засідання на 03.09.2020.

11.08.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У судове засідання 03.03.2020 з`явилися представники позивача та відповідача. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник позивача у судовому засіданні 03.09.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.09.2020 проти позову заперечив, надав пояснення по суті своїх заперечень.

У судовому засіданні 03.09.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2017 між Комунальним підприємством "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" (надалі - сторона-1, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОТРАНСА" (надалі - сторона-2, відповідач) укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/ (далі - договір), відповідно до умов якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 31 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 4 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Солом`янський район, площа Вокзальна, 1, в межах ІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього транспорту (пункт 1.1 договору).

Згідно пункту 3.1 договору, у редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018, плата сторони-1 стороні-2 згідно умов даного договору становить 7,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі: вартість експлуатації місця для паркування без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 4,825 грн; ПДВ - 0,965 грн; збір за місця для паркування транспортних засобів - 1,710 грн.

Ціна договору складається з загальної суми оплати за провадження діяльності за весь період договору (п. 3.2 договору в редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018).

Відповідно до пункту 3.3 договору, у редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018, плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця щодо якого проводиться оплата.

У пункті 3.6. договору, у редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018, сторонами погоджено, що плата сторони-2 стороні-1, визначена у пункті 3.1 договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за майданчик для паркування; в цьому випадку сторони зобов`язуються внести зміни в договір, виходячи із змінених розмірів податків. Новий розмір плати встановлюється з дати набрання чинності нормативним актом, на підставі якого змінено розмір плати, а раніше проведені стороною-2 розрахунки підлягають корегуванню.

Договір вступає в силу 01 січня 2018 року і діє до 31 грудня 2020 року (п.6.1. договору).

29.12.2018 Комунальним підприємством "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" прийнято наказ №172, яким вартість надання права на експлуатацію фіксованих місць денного паркування з 01.01.2019 у ІІ зоні становить: 15,74 грн - вартість за одне місце для платного маркування транспортних засобів (за місяць 480,00 грн).

Державною аудиторською службою України (третя особа у справі) відповідно до п.7.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю на IV квартал 2019 року проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" за період з 01.01.2017 по 30.09.2019.

За результатами ревізії складено Акт №06-21/64 від 28.12.2019.

Ревізією встановлено, що КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" укладаються договори на паркувальні майданчики, які визначені в таблиці № 1 до додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" (зі змінами), як відведені паркувальні майданчики, за тарифами відповідно до розрахунків вартості надання права на експлуатацію фіксованих місць для денного паркування в розрізі територіальних зон (І - 700,00 грн, II - 480,00 грн та III - 350,00 грн за місяць).

У свою чергу, Ревізією встановлено, що у порушення рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (таблиця 1 до додатку 5), а саме в частині визначення типу майданчика для паркування, як наслідок КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" при укладенні договору ДНП-2017-12/06 на відведеному майданчику для паркування за адресою: м. Київ, Солом`янський район, площа Вокзальна, 1 в межах II територіальної зони паркування м. Києва застосовано меншу вартість на послуги, чим втрачено надходження коштів у загальній сумі 193898,80 грн.

Позивач листом №053/05-276 від 24.01.2020 звернувся до відповідача із пропозицією укласти додаткову угоду про внесення змін до договору в частині розміру плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу у сумі 15,74 грн.

Оскільки відповідач не надав відповіді на пропозицію позивача, КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС", посилаючись на ст.652 ЦК України, Акт ревізії Державної аудиторською службою України №06-21/64 від 28.12.2019, звернувся до суду із позовом про визнання укладеною додаткової угоди до договору №ДНП-2017-12/06 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 у редакції запропонованій позивачем.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 188 ГК України зміна або розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).

Загальні підстави внесення змін до договору, в тому числі в судовому порядку, визначені нормами статей 651, 652 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, за загальним правилом, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 6.4. договору, сторони погодили, що зміни у цей договір (за винятком випадку, передбаченого пунктом 3.6. договору) можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді.

У пункті 3.6. договору, у редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018, сторонами погоджено, що плата відповідача позивачу, визначена у пункті 3.1 договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за майданчик для паркування; в цьому випадку сторони зобов`язуються внести зміни в договір, виходячи із змінених розмірів податків та зборів.

У відповідності до умов договору, сторони зобов`язані внести зміни до договору щодо плати відповідача позивачу за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за майданчик для паркування. Новий розмір плати встановлюється з дати набрання чинності нормативним актом, на підставі якого змінено розмір плати.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3, ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини 2 статті 14 ЦК України).

Отже, обов`язок сторін вносити зміни до договору обумовлений зміною розміру податків та зборів на підставі нормативного акту, на підставі якого змінено розмір плати.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів зміни на підставі нормативного акту розміру податків та зборів, з яких формується плата за майданчик для паркування.

Водночас як на підставу внесення змін до договору, позивач посилається на Акт №06-21/64 ревізії Державної аудиторською службою України від 28.12.2019, згідно із яким встановлено, що у порушення рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" при укладенні договору №ДНП-2017-12/06 на відведеному майданчику для паркування за адресою: м. Київ, Солом`янський район, площа Вокзальна, 1 в межах II територіальної зони паркування м. Києва застосовано меншу вартість на послуги.

Позивач стверджує, що обставини застосування меншої вартості на послуги стали відомі позивачу вже після укладення договору та така зміна обставин, на думку позивача, є істотною і позивач вважає, що вони змінилися настільки, що якби він міг це передбачити, то укладав би договір на інших умовах.

Частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною другою ст.652 наведеного Кодексу встановлено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.07.2018 у справі №905/3332/15, постановах Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі №9/219-09, від 20.02.2012 у справі № 6-93цс11.

Частина четверта статті 652 ЦК України встановлює, що зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, можливість зміни договору пов`язана безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Оцінка зміни обставин як істотних повинна здійснюватись судом відповідно до критерію, що встановлений ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України.

Отже, укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте, під час виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникає під час виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про внесення змін до договору.

Разом з тим при зверненні з вимогами про зміну договору на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України на позивача у відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду.

Наданий позивачем Акт ревізії Державної фінансової інспекції України не засвідчує істотну зміну обставин, який давав би підстави для внесення змін до договору, так як обставини про які зазначено у вказаному Акті вже існували та позивачу вони були вже відомі.

Суд зазначає, що Акт ревізії Державної фінансової інспекції України не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами, та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Даний акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

За умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18.10.2018 у справі №917/1064/17, від 16.10.2018 у справі № 910/23357/17.

Окрім того, прийняття позивачем наказу №172 від 29.12.2018 не є підставою для внесення сторонами змін до договору та більш того, на момент укладення додаткової угоди №3 від 28.12.2018 до договору позивач не міг не бути обізнаним про прийняття ним же наказу №172 від 29.12.2018.

Також згідно з пунктом 17.2 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням II сесії VI скликання Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 (далі - Правила), паркування транспортних засобів - це тимчасова стоянка транспортних засобів у відведених або спеціально обладнаних місцях для паркування автотранспорту без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місць для паркування необхідним обладнанням.

Згідно переліку маркувальних майданчиків, що визначені в таблиці № 1 додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" за позивачем закріплено відведений маркувальний майданчик за адресою: м. Київ, Солом`янський район, площа Вокзальна, 1 в межах II територіальної зони маркування м. Києва.

Пунктом 17.2 Правил визначено, що збір за паркування транспортних засобів - це місцевий податок, який згідно із законом запроваджується і зупиняється Київською міською радою на території міста Києва та зараховується до бюджету м. Києва.

Плата за послуги паркування включає в себе ставку збору за паркування, відшкодування витрат на утримання та обслуговування місць для платного паркування, забезпечення планового прибутку уповноваженої особи (оператора) та може включати інвестиційну складову у разі затвердження Київською міською радою інвестиційної програми, якою передбачена зазначена складова.

Відповідно до підпункту 17.3.1 пункту 17.3 Правил платні місця для паркування транспортних засобів (майданчики для платного паркування) призначені для тимчасової стоянки транспортного засобу зі стягненням плати за паркування у відведених або спеціально обладнаних місцях без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місця для паркування транспортних засобів необхідним обладнанням. Організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

У відповідності до п.17.3.8. Правил, режим роботи майданчиків для платного маркування визначається оператором.

Згідно із п.17.6.1. Правил, тарифи за користування місцями для платного паркування, тарифи за роботи з встановлення/зняття технічних засобів для обмеження руху транспортних засобів, тарифи оплати робіт з переміщення чи доставки транспортного засобу на спеціально обладнаний майданчик та вартість абонементних талонів в залежності від терміну їх дії запроваджуються оператором за погодженням з Головним управлінням з питань цінової політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Тарифи на послуги з паркування включають в себе ставку збору за паркування, плату за послуги паркування та, у разі затвердження Київською міською радою інвестиційної програми, можуть включати інвестиційну складову.

Відповідно до п.17.6.3.3. Правил плата за послуги з паркування автотранспортних засобів здійснюється згідно із затвердженою калькуляцією витрат оператора з експлуатації одного місця паркування автотранспортних засобів. Калькуляція повинна відповідати умовам цих Правил та іншим нормативним документам, які регулюють діяльність з експлуатації та утримання місць паркування автотранспортних засобів, та може включати інвестиційну складову.

З урахуванням наведених положень Правил, саме на позивача покладено обов`язок встановлювати режим роботи паркувальних майданчиків, які передані в управління згідно із рішенням Київської міської ради, а тому доводи позивача про те, що йому стало відомо про укладення договору із застосуванням меншої вартості після його укладення, відхиляються судом.

Водночас сторонами було погоджено всі істотні умови, передбачені чинним на момент укладення договору законодавством України, у тому числі ціну договору.

Надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності усіх умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, які є підставою для укладення додаткової угоди в судовому порядку.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Також суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Однак, всупереч наведеного вище, позивачем не доведено суду обставин наведених у позові щодо наявності істотної зміни обставин та підстав для внесення змін до договору.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, враховуючи встановлені вище судом обставини, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Комунального підприємства "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОТРАНСА" про визнання укладеною додаткової угоди до договору №ДНП-2017-12/06 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 у редакції запропонованій позивачем.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 14.09.2020.

Суддя С. О. Турчин