УХВАЛА

10 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 916/3201/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакова І.В.., Колос І.Б.

за участю секретаря судового засідання Шевчик О.Ю.,

представників учасників справи:

позивача - Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз», скаржник, позивач) - Ганченко М.О. (адвокат),

відповідача - Акціонерного товариства «Одесагаз» (далі - АТ «Одесагаз», відповідач) - Сідєльніков А.В. (адвокат),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП)-не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу АТ «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2020 (головуючий - суддя Рога Н.В.) та

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 (головуючий - суддя Головей В.М., судді Разюк Г.П., Савицький Я.Ф.),

у справі №916/3201/19

за позовом АТ «Укртрансгаз»

до АТ «Одесагаз»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: НКРЕКП

про стягнення коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. АТ «Укртрансгаз» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до АТ «Одесагаз» про стягнення 752 259 817,16 грн заборгованості за послуги балансування обсягів природного газу, 123 113 927,76 грн пені, 11 370 178, 20 грн 3% річних та 25 164 766,84 грн інфляційних втрат.

1.2. Позовна заява мотивована невиконанням відповідачем зобов`язань з компенсації місячних негативних небалансів природного газу які, на думку позивача, мають сплачуватись відповідачем на підставі договору транспортування природного газу від 01.03.2016 № за виставленими позивачем рахунками.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.03.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. АТ «Укртрансгаз», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення у справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу:

4.1. Суди першої та апеляційної інстанцій:

4.1.1. неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статті 179, 180, частину восьму статті 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 203, 204, 638, 642 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Кодекс ГТС, а також порушили норми процесуального права - статті 2, 7, 11, 13, 42, 73-80, 86, 236, 237, 238, 269, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що призвело до ухвалення незаконних та таких, що не ґрунтуються на обставинах справах, судових рішень. При цьому скаржник зазначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо оплати заборгованості за послуги місячного балансування обсягів природного газу при неукладених додатках до договору транспортування природного газу;

4.1.2. не врахували судову практику Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладену у постановах від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 23.10.2019 у справі №761/6144/15, від 01.10.2019 у справі №910/12604/18, від 16.01.2020 у справі №910/11470/18, від 18.02.2020 у справі №915/420/19 та від 28.01.2020 у справі №917/1335/18.

4.2. АТ «Укртрансгаз» вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, дана справа ставить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника, оскільки предметом розгляду є заборгованість перед позивачем за послуги місячного балансування обсягів природного газу, який, у свою чергу, зобов`язаний здійснювати безпечне та безперебійне транспортування природного газу споживачам по всій території України та до країн Європейського Союзу.

Підставами касаційного оскарження, як зазначено у касаційній скарзі, є пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, та підпункти а, в пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. АТ «Одесагаз» через скриньку Верховного Суду 25.08.2020 надало відзив на касаційну скаргу, в якій заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

5.2. Від інших учасників відзиви на касаційну скаргу не надходили.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. 01.03.2016 (Верховний Суд відзначає, що дата вказана відповідно до дати зазначеної у договорі) ПАТ «Укртрансгаз» (Оператор) та ПАТ «Одесагаз» (Замовник) укладено Договір № транспортування природного газу (далі - Договір), за умовами якого Оператор надає Замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому Договорі, а Замовник оплачує Оператору встановлену у цьому Договорі вартість таких послуг (пункт 2.1. Договору).

6.2. За умовами пункту 2.4 Договору обсяг послуг, що надаються за цим договором (крім послуг балансування), визначається підписанням додатка 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування), які згідно з пунктом 2.8. Договору є його невід`ємними частинами. При цьому додаток 3 укладається у випадку, коли замовником послуг є оператор газорозподільної системи, прямий споживач, газодобувне підприємство або виробник біогазу.

6.3. У пункті 2.5 Договору сторони визначили, що приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності оператору здійснюються відповідно до вимог Кодексу.

6.4. Пунктом 5.5 Договору сторони передбачили, що на кожну фізичну точку входу/виходу до/з газотранспортної системи складається акт розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, який має містити схему потоків газу через вузол обліку природного газу (ВОГ), його місце розташування на схемі, межу балансової належності та за необхідності схематичне позначення іншого обладнання чи засобів вимірювальної техніки (ЗВТ).

6.5. У пункті 9.1 Договору зазначено, що у разі виникнення у Замовника негативного місячного небалансу та не врегулювання ним негативного місячного небалансу відповідно до Кодексу в строк до 12 числа місяця, наступного за газовим місяцем, Замовник зобов`язаний сплатити Оператору за послуги балансування. Негативний місячний небаланс Замовника визначається відповідно до Кодексу.

6.6. При цьому, відповідно до пунктів 9.3, 9.4 Договору базова ціна газу визначається Оператором відповідно до Кодексу. Оператор визначає базову ціну газу щомісяця в строк до 10 числа місяця наступного за газовим місяцем, та розміщує її на своєму веб-сайті. Оператор до 14 числа місяця, наступного за газовим місяцем, надає Замовнику на його електронну адресу розрахунок вартості послуг балансування та рахунок-фактуру. Замовник зобов`язаний здійснити оплату у строк, що не перевищує п`яти банківських днів.

6.7. Послуги, які надаються за цим Договором, за винятком послуг балансування, оформлюються Оператором і Замовником актами наданих послуг (пункт 11.1. Договору).

6.8. Згідно з пунктом 11.4 Договору послуги балансування оформлюються одностороннім актом за підписом Оператора на весь обсяг негативного місячного небалансу, неврегульованого Замовником відповідно до Кодексу та розділу ІХ цього Договору.

6.9. Судами встановлено, що Додатки 1, 2 до договору від 01.03.2016 №, ані в момент підписання договору, ані в подальшому, сторонами не укладені.

6.10. Позивачем як Оператором ГСТ було здійснено процедуру алокації (віднесення Оператором ГТС обсягу природного газу в точку входу/виходу) до/з газотранспортної системи по замовниках послуг транспортування з метою визначення за певний період обсягів небалансу таких замовників) та встановлено наявність у відповідача негативних місячних небалансів (різниця між обсягами природного газу, поданими замовником послуг транспортування для транспортування на точці входу, та відібраними замовником послуг транспортування з газотранспортної системи на точці виходу, що визначається за процедурою алокації) природного газу у вересні, жовтні, листопаді, грудні 2018 року та січні, лютому 2019 року на суму 752 259 817 грн 16 коп. На підтвердження обсягів місячних небалансів позивач надав суду односторонньо підписані акти, а саме: №09-18- від 30.09.2018, №10-18- від 31.10.2018, №11-18- від 30.11.2018, №12-18- від 31.12.2018, №01-19- від 31.01.2019, №02-19- від 28.02.2019.

6.11. Вимоги про стягнення пені у розмірі 123 113 927 грн 76 коп., трьох відсотків річних у розмірі 11 370 178 грн 20 коп. та інфляційних витрат у сумі 25 164 766 грн 84 коп. є похідними вимогами щодо стягнення суми заборгованості.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд справи Верховним Судом

7.1. Імперативними приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7.2. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду, що підтверджується витягом із протоколу від 29.07.2020 касаційну скаргу АТ «Укртрансгаз» у справі №916/3201/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Малашенкова Т.М.- головуючий , Бенедисюк І.М., Селіваненко В.П.

7.4. На підставі розпорядження заступника керівника апарату - керівник секретаріату Касаційного господарського суду від 11.08.2020 № 29.3-02/1608, у зв`язку з перебуванням судді Селіваненка В.П. на лікарняному, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів Касаційного господарського суду: Малашенкова Т.М.- головуючий, Бенедисюк І.М., Колос І.Б., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 11.08.2020.

7.5. Ухвалою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Верховний Суд від 12.08.2020 у справі № 916/3201/19 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укртрансгаз» з підстав зазначених в ній, та призначено розгляд касаційної скарги у судовому засіданні на 10 вересня 2020 року.

7.6. Для розгляду цієї касаційної скарги у справі № 916/3201/19, у зв`язку з перебуванням судді Бенедисюка І.М. у відпустці, на підставі розпорядження заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 04.09.2020 № 29.3-02/1966 автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів Касаційного господарського суду: Малашенкова Т.М.- головуючий, Булгакова І.В., Колос І.Б., що підтверджується витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 04.09.2020.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

8.1. Причиною виникнення спору зі справи стало питання стосовно наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 752 259 817,16 грн заборгованості, яка виникла на підставі договору за послуги балансування обсягів природного газу, пені у розмірі 123 113 927,76 грн, 3 % річних у сумі 11 370 178, 20 грн та 25 164 766,84 грн інфляційних втрат.

8.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з такого:

- відсутність додатків 1 та 2 до договору транспортування природного газу вказує на неузгодженість сторонами такої істотної умови як предмет договору, а тому такий договір в силу вимог частини восьмої статті 181 ГК України є неукладеним;

- сторони за Договором не підписували додатку до Договору, яким визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, які повинні містити схеми потоків газу через вузли обліку природного газу, їх місце розташування на схемі, межі балансової належності або схематичні позначення іншого обладнання чи засобів вимірювальної техніки, а позивач не передавав об`єми (обсяги) природного газу в точках комерційного обліку. За вказаних обставин складені ПАТ «Укртрансгаз» на підставі пункту 11.4 Договору односторонні акти надання послуг балансування обсягів природного газу не можуть бути визнані належними доказами на підтвердження визначення обсягів та вартості послуг балансування газу у спірний період;

- надання послуг балансування перебуває у безпосередньому зв`язку з послугами транспортування природного газу і відсутність узгоджених умов щодо обсягів та порядку надання цих послуг унеможливлює виконання й решти положень Договору, у тому числі, в частині порядку визначення вартості послуг балансування;

- вимоги про стягнення пені у розмірі 123 113 927 грн 76 коп., трьох відсотків річних у розмірі 11 370 178 грн 20 коп. та інфляційних витрат у сумі 25 164 766 грн 84 коп. є похідними вимогами щодо стягнення суми заборгованості.

8.3. Верховний Суд, на підставі встановлених судами обставин справи, здійснюючи перевірку правильності застосування норм матеріального права, на які вказував АТ «Укртрансгаз» у касаційній скарзі, а саме: статті 179, 180, частину восьму статті 181 ГК України, статті 203, 204, 638, 642 ЦК України, Кодекс ГТС зазначає таке.

8.4. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

8.5. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

8.6. Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

8.7. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

8.8. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

8.9. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

8.10. За змістом частини другої, третьої статті 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

8.11.Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну сутність договору даного виду.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17.

8.12.Як встановлено судами попередніх інстанцій, між сторонами виникли правовідносини з транспортування природного газу на підставі договору від 01.03.2016 №, відповідно до пунктів 2.1., 2.4., 2.8. якого обсяг послуг, що надаються за цим договором, визначаються відповідно до додатків 1 (розподіл потужності) та додатка 2 (транспортування).

При цьому, як вже зазначалось, судами встановлено, що Додатки 1, 2 до договору від 01.03.2016 № сторонами не укладались.

8.13. З урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи, а також положень статті 203, 204, 638, 642 ЦК України, статей 179, 180 ГК України, частини восьмої статті 181 ГК України, Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій вірно застосовані вище вказані норми матеріального права.

Висновок судів попередніх інстанцій щодо договір є неукладеним, оскільки сторонами не погоджено предмету договору транспортування (потужностей та обсягу транспортування газу), і тому такий договір не створює юридичних наслідків для його сторін в тому числі і в частині дій, передбачених відповідним пунктом такого договору (у цьому випадку пунктом 11.4.) повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/2090/16 у подібних правовідносинах, і Суд не вбачає підстав відступати від неї.

8.14.Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18).

За таких обставин, не знайшли свого підтвердження доводи АТ «Укртрансгаз» стосовно відсутності висновку Верховного Суду щодо оплати заборгованості за послуги місячного балансування обсягів природного газу при неукладених додатках до договору транспортування природного газу, оскільки такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/2090/16 у подібних правовідносинах.

8.15. Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги, викладені у пункті 4.1.1 цієї постанови.

8.16.Верховний Суд також відхиляє аргументи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій судової практики Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеної у постановах від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 23.10.2019 у справі №761/6144/15, від 01.10.2019 у справі №910/12604/18, від 16.01.2020 у справі №910/11470/18, від 18.02.2020 у справі №915/420/19 та від 28.01.2020 у справі №917/1335/18, оскільки по-перше, предмет та підстави позову у зазначених справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; по-друге, у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

8.17. Скаржник також зазначає про те, що підставою оскарження судових рішень попередніх інстанцій зі справи є пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, та підпункти а, в пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

АТ «Укртрансгаз» фактично вказує про: неповне з`ясування судами попередніх інстанцій обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суди помилково визнали встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішеннях судів обставинам справи; порушення судами норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Отже, умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте, у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, є необґрунтованими.

Щодо інших підстав для скасування судового рішення, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, які наведені у частині третій статті 310 ГПК України, як - от: суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 310); або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 310); або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 310), то обставин на підтвердження наявності таких підстав скаржником в касаційній скарзі не наведено.

Верховний Суд відзначає, що частина третя статті 287 ГПК України регламентує які судові рішення не підлягають касаційному оскарженню. Підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України визначені випадки, які є виключенням із загального правила про необхідність відкриття касаційного провадження у справі в судових рішеннях, які не підлягають касаційному оскарженню, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено. Відтак посилання на підпункти а, в пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в цьому випадку не мають правового підґрунтя.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги, перевіркою їх матеріалами справи, в контексті встановлених судами обставин також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, врахував межі, порядок та повноваження судів попередніх інстанцій та межі і порядок розгляду касаційної скарги Верховним Судом, наявність правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/2090/16 у подібних правовідносинах, недоведеності скаржником доводами касаційної скарги наявності підстав для відступати від неї. Верховний Суд відзначає, що аргументи касаційної скарги в частині порушення норм процесуального права не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи, містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

8.19. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки згідно з імперативним приписом частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.20. За наведених у цій ухвалі обставин Верховний Суд вважає, що аргументи та доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

8.21. Водночас Суд погоджується з аргументами АТ «Одесагаз», викладеними у відзиві на касаційну скаргу, з мотивів викладених у розділі 8 цієї Ухвали.

8.22. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких у цьому випадку немає.

8.23.Касаційний господарський суд зазначає про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

9. Висновки Верховного Суду

9.1. Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 916/3201/19 на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020).

9.2. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

9.3.У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 у справі №916/3201/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос