ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2020 справа № 914/1530/20

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тропік», м.Львів

до відповідача Фізичної особи-підприємця Самелюк Вікторії Анатоліївни, м.Фастів, Київська область

про стягнення 26 088,66 грн.

За участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Тропік» до фізичної особи-підприємця Самелюк Вікторії Анатоліївни про стягнення 26 088,66 грн заборгованості, з яких 13 954,54 грн пеня, 8 393,76 грн штраф, 1 254,72 грн інфляційні втрати, 2 485,64 грн три проценти річних.

Ухвалою суду від 30.06.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено задовольнити клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 19.08.2020р.

Ухвалою від 19.08.2020 р. суд постановив відкласти судове засідання для розгляду справи по суті на 09.09.2020 р.

Позивач явки уповноваженого представника в судове засідання 09.09.2020 р. для розгляду справи по суті не забезпечив, проте 09.09.2020 р. на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява (вх.№2031/20) про стягнення з відповідача судових витрат в сумі 8 915,38 грн, у тому числі: 6 813,38 грн витрат на професійну правничу допомогу, 2 102,00 грн витрат на сплату судового збору. Також, у поданій заяві представник позивача просить розгляд справи здійснювати за його відсутності.

До вказаної заяви долучено наступні документи: копія акта наданих послуг від 05.09.2020 р.; копія рахунку №2201/20-1 від 05.09.2020 р. на оплату юридичних послуг; копія платіжного доручення №01ТR007155 від 08.09.2020 р. про оплату юридичних послуг; докази надіслання даної заяви з додатками на адресу відповідача.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 09.09.2020 р. для розгляду справи по суті не забезпечив.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та у зв`язку із розглядом справи №914/1530/20 за електронним запитом від 08.09.2020 р. за №46 Господарським судом Львівської області отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого фізична особа-підприємець Самелюк Вікторія Анатоліївна станом на 16.06.2020 р. перебуває в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження: АДРЕСА_1.

Ухвала суду від 19.08.2020 р. про відкладення судового засіданні для розгляду справи по суті на 09.09.2020 р. надсилалася відповідачу на адресу вказану позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1.

Станом на 09.09.2020 р. на адресу суду відзив, заяви, клопотання від відповідача не надходили.

Відводів головуючому судді та секретарю судового засідання сторонами не заявлено. Відзив у встановлений судом строк відповідачем не подано.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Слід зазначити, що Господарським судом Львівської області було вжито заходів щодо належного повідомлення відповідача прохід розгляду справи, шляхом направлення копії ухвали від 19.08.2020 р. засобами поштового зв`язку на адресу вказану у позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1.

Крім того, Єдиний державний реєстр судових рішень забезпечує відкритий безоплатний та цілодобовий доступ на офіційному веб-порталі судової влади України до внесених до такого реєстру судових рішень.

Слід врахувати, що відповідач зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання та в розумні інтервали часу - вживати заходів, щоб дізнатись про стан розгляду справи.

Таким чином, відсутність будь-яких заяв або клопотань у даній справі зі сторони відповідача з урахуванням направлення судом на адресу відповідача копії ухвал у справі, свідчить про його незацікавленість у її своєчасному розгляді.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.12.2018 р. у справі №921/6/18 та від 23.04.2018 р. у справі №916/3188/16.

Суд також звертає увагу, що у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07.07.1989 р.).

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи, проте своїми процесуальними правами відповідач не скористався, в судове засідання не з`явився, явки представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, відзиву не подав.

Суд, враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату судового засідання, заяву позивача щодо розгляду справи без участі його представника, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представників сторін у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, врахувавши, що сторони були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд дійшов висновку про можливість прийняття рішення у справі.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем 22.05.2019 р. укладено договір поставки №2205/19-КВ, на виконання умов якого відповідачу було передано у власність товар, згідно видаткових накладних №113959 від 03.06.2019 р. та №113961 від 03.06.2019 р. на загальну суму 83 937,62 грн.

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару повністю не виконав, внаслідок чого 04.07.2019 р. позивач звернувся до Господарського суду Київської області із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості 83 937,62 грн за договором поставки №2205/19-КВ від 22.05.2019 р., яка виникла на підставі видаткових накладних №113959 від 03.06.2019 р. на суму 11 459,42 грн та №113961 від 03.06.2019р. на суму 72 478,20 грн.

16.07.2019 р. Господарським судом Київської області видано судовий наказ №911/1739/19 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Самелюк Вікторії Анатоліївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тропік» заборгованості за договором поставки в сумі 83 937,62 грн.

Вказаний судовий наказ стягувачем пред`явлено до примусового виконання приватному виконавцеві виконавчого округу Київської області Говорову П.В., який 01.10.2019 відкрив виконавче провадження № 60197978.

Позивач у позовній заяві стверджує, що в рамках виконавчого провадження з боржника вдалося стягнути по договору поставки №2205/19-КВ від 22.02.2019 р. грошові кошти в сумі 5 725,82 грн, а саме: 1 814,00 грн 24.10.2019 та 3 911,82 грн 06.03.2020. Однак, в решті вказане судове рішення залишається невиконаним.

За несвоєчасне виконання договірних зобов`язань позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 13 954,54 грн, 8 393,76 грн штрафу, 1 254,72 грн інфляційних втрат та 2 485,64 грн три процентів річних.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 6 813,38 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, визначений законом і судом, не подав, проти позову не заперечив.

Обставини встановлені судом.

22.05.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тропік», в особі заступника комерційного директора Крисова Валентина Віталійовича, що діє на підставі довіреності від 31.12.2018 р. (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Самелюк Вікторією Анатоліївною, що діє на підставі свідоцтва (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - покупець) було укладено договір поставки №2205/19-КВ, відповідно до умов якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупця (далі - товар), відповідно до переданої постачальником комерційної пропозиції або замовлень покупця окремими партіями за цінами, в асортименті та кількості, що остаточно погоджуються сторонами в накладних та (або) специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язувався прийняти товар та сплатити за нього грошову суму відповідно до умов, передбачених договором (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 3.3. договору право власності (а також ризик випадкового знищення чи пошкодження) на товар переходить до покупця з моменту підписання представниками сторін відповідної накладної чи іншого документу, який підтверджує отримання покупцем товару.

Згідно п. п. 4.1.-4.2. договору ціна товару визначається відповідно до домовленості сторін під час оформлення замовлення на чергову партію товару і вказується у накладній, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 4.3. договору оплата товару покупцем здійснюється за договірною ціною за кожну отриману ним партію товару протягом 7 (семи) календарних днів з дати здійснення поставки.

Згідно п. п. 4.4.-4.5. договору оплата за товар здійснюється шляхом перерахування покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Обов`язок покупця по оплаті товару вважається виконаним в момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п. 4.6. договору датою поставки вважається дата одержання покупцем обумовленого даним договором товару, згідно товарних накладних (або інших документів, які підтверджують отримання покупцем товару), підписаних та завірених сторонами.

Пунктом 6.3. сторони передбачили, що за несвоєчасну неповну оплату поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення. А за прострочення понад 20 (двадцять) календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Згідно п. п. 6.4.-6.5. договору штрафних санкцій не звільняє боржника від виконання його зобов`язання. На підставі частини 6 статті 232 Господарського кодексу України штрафні санкції за цим договором нараховуються за весь період прострочення виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 6.6. договору сторони домовились, на підставі статті 259 Цивільного кодексу України, збільшити до трьох років позовну давність за вимогами про стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені).

Пунктом 8.1. сторони погодили, що розбіжності, які виникатимуть між сторонами при виконанні цього договору, повинні вирішуватись шляхом переговорів, а при недосягненні згоди - в судовому порядку, згідно з Господарським процесуальним кодексом України. При цьому сторони погодили, що у разі допущення покупцем порушень грошових зобов`язань по цьому договору, місцем виконання цих зобов`язань сторони визначили, юридичну адресу постачальника.

03.06.2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Тропік» поставило фізичній особі-підприємцю Самелюк Вікторії Анатоліївній товар на загальну суму 83 937,62 грн, згідно видаткових накладних:

- №113961 від 03.06.2019 р. на суму 72 478,20 грн;

- №113959 від 03.06.2019 р. на суму 11 459,42 грн, які підписані сторонами у справі.

Відповідач порушив строки оплати за поставлений йому товар, відтак, станом на 11.06.2019 р. існував борг з оплати за поставлений товар на загальну суму 83 937,62 грн.

Відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару повністю не виконав, внаслідок чого 04.07.2019 р. позивач звернувся до Господарського суду Київської області із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості 83 937,62 грн за договором поставки №2205/19-КВ від 22.05.2019 р., яка виникла на підставі видаткових накладних №113959 від 03.06.2019 р. на суму 11 459,42 грн та №113961 від 03.06.2019р. на суму 72 478,20 грн.

16.07.2019 р. Господарським судом Київської області видано судовий наказ №911/1739/19 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Самелюк Вікторії Анатоліївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тропік» 83 937,62 грн заборгованості за договором поставки №2205/19-КВ від 22.05.2019 р.

01.10.2019 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60197978 з примусового виконання судового наказу №911/1739/19 виданого 12.09.2019 р. Господарським судом Київської області.

В межах виконавчого провадження з боржника стягнуто грошові кошти в сумі 5 725,82 грн, а саме: 1 814,00 грн 24.10.2019 р. та 3 911,82 грн 06.03.2020 р. Однак, в решті вказане судове рішення залишається невиконаним. В підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи виписку по розрахунковому рахунку позивача.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 26 088,66 грн заборгованості, з яких 13 954,54 грн пеня, 8 393,76 грн штраф, 1 254,72 грн інфляційні втрати, 2 485,64 грн три проценти річних. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 6 813,38 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки суду.

Щодо територіальної підсудності справи суд зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст.29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

В п.8.1. договору сторони погодили, що у разі допущення покупцем порушень грошових зобов`язань по цьому договору, місцем виконання цих зобов`язань сторони визначили, юридичну адресу постачальника.

Враховуючи, що юридична адреса постачальника (позивача): м.Львів, вул.Пекарська, 5 кв. 4, відтак позивач правомірно подав позов до Господарського суду Львівської області.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки №2205/19-КВ від 22.05.2019 р.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п. 4.3. договору передбачено, що оплата товару покупцем здійснюється за договірною ціною за кожну отриману ним партію товару протягом 7 (семи) календарних днів з дати здійснення поставки.

Факт поставки позивачем товару підтверджується видатковими накладними на загальну суму 83 937,62 грн, які підписані сторонами у справі.

Відповідач порушив строки оплати за поставлений йому товар, відтак, станом на 11.06.2019 р. існував борг з оплати за поставлений товар на загальну суму 83 937,62 грн.

16.07.2019 р. Господарським судом Київської області видано судовий наказ №911/1739/19 про стягнення з фізичної особи-підприємця Самелюк Вікторії Анатоліївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тропік» 83 937,62 грн заборгованості за договором поставки №2205/19-КВ від 22.05.2019 р.

01.10.2019 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60197978 з примусового виконання судового наказу №911/1739/19 виданого 12.09.2019 р. Господарським судом Київської області.

З долученої до матеріалів справи виписки по розрахунковому рахунку позивача вбачається, що в межах виконавчого провадження з боржника стягнуто грошові кошти в сумі 5 725,82 грн, а саме: 1 814,00 грн 24.10.2019 р. та 3 911,82 грн 06.03.2020 р.

Відтак, як станом на дату подання позовної заяви (23.06.2020 р.) так і станом на дату прийняття судом рішення (09.09.2019 р.) судовий наказ Господарського суду Київської області №911/1739/19 від 16.07.2019 р. в частині стягнення з відповідача (боржника) основного боргу в сумі 78 211,80 грн залишається невиконаним.

Відповідач доказів погашення заборгованості не подав.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 6.3. сторони передбачили, що за несвоєчасну неповну оплату поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення. А за прострочення понад 20 (двадцять) календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається ст.610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Можливість одночасного стягнення пені і штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу і пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкції, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій. Застосування до покупця таких штрафних санкцій погоджено в договірному порядку з продавцем та за своєю суттю є застосуванням до покупця різних санкцій (штраф, пеня) в межах одного виду господарсько-правової відповідальності (як штрафних санкцій). Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду №911/2813/17 від 09.02.2018 року, №310/11534/13-ц від 04.07.2018 року, № 910/6046/16 від 17.05.2018 року, № 908/3327/16 від 11.10.2018 року.

Відповідно до п. 6.6. договору сторони домовились, на підставі статті 259 Цивільного кодексу України, збільшити до трьох років позовну давність за вимогами про стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 13 954,54 грн (за період з 11.06.2019 р. по 11.12.2019 р.), 8 393,76 грн штрафу, три проценти річних в сумі 2 485,64 грн (за період з 11.06.2019 р. по 16.06.2020 р.), інфляційні втрати в сумі 1 254,72 грн (за період з 11.06.2019 р. по 16.06.2020 р.).

Судом перевірено розрахунок та встановлено, що пеню в сумі 13 954,54 грн, штраф в сумі 8 393,76 грн, три проценти річних в сумі 2 485,64 грн позивачем нараховано правильно.

Водночас, суд не може погодитись з розрахунком інфляційних втрат наданих позивачем з огляду на таке.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 р., № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін»).

Нарахування індексу інфляції у розумінні ст. 625 ЦК України відбувається за весь час прострочення без обмежень певним вибірковим періодом. Цією нормою передбачено підрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення. І якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю, і може мати при цьому економічну назву «дефляція», то це не змінює її правову природу. Є цілком неприпустимим при розрахунку пропуск жодного місяця, бо при цьому руйнувався би весь ланцюг розрахунків. Державні органи статистики щорічно встановлюють загальний індекс інфляції в цілому за минулий рік з обов`язковим урахуванням інфляції за всі без виключення місяці, в яких індекс інфляції був як більше, так і менше одиниці.

Як вбачається із долученого до матеріалів справи розрахунку, при нарахуванні інфляційних втрат позивач невірно розрахував інфляційні втрати.

Першим днем прострочки є 11.06.2019 р., позивач вказує період нарахування інфляційних втрат по 16.06.2020 р. включно, відтак згідно проведеного судом розрахунку боргу з врахуванням індексу інфляції за період з 11.06.2019 р. по 16.06.2020 р. сукупний індекс інфляції за цей період становить 1,013 отже інфляційне збільшення суми боргу за вказаний період становить 1 099,77 грн. При розрахунку інфляційних втрат судом використано інформаційно-правову систему ЛІГА ЗАКОН.

Відтак, до стягнення з відповідача підлягає 1 099,77 грн інфляційних втрат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене слід зазначити, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, до задоволення підлягає 13 954,54 грн пені, 8 393,76 грн штрафу, 1 099,77 грн інфляційних втрат, 2 485,64 грн три проценти річних. В решті позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову та керуючись п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, судовий збір слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6 813,38 грн надано: договір №2201/20 про надання правової допомоги від 22.01.2020 р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ №000690 від 17.08.2017 р.; акт наданих послуг від 05.09.2020 р. з детальним описом робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі №914/1530/20 на загальну суму 6 813,38 грн; рахунок №2201/20-1 від 05.09.2020 р. на оплату юридичних послуг за договором №2201/20 від 22.01.2020 р. на суму 6 813,38 грн; платіжне доручення №01ТR007155 від 08.09.2020 р. про оплату юридичних послуг за договором №2201/20 від 22.01.2020 р. на суму 6 813,38 грн.

Слід зазначити, що саме з вини відповідача спір доведено до суду, його поведінка не сприяла вирішенню спору у позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач змушений був скористатись послугами адвоката. Виконана адвокатами робота повинна бути оплачена, порядок нарахування суми витрат на професійну правничу допомогу прозорий та зрозумілий.

Суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката для цілей їх розподілу повинен брати до уваги саме умови договору та не має підстав самовільно встановлювати інший розмір та порядок обчислення витрат, ніж той, який у відповідному порядку був закріплений у договорі.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019р. у справі №5023/5587/12).

Крім згаданого у ст. 126 ГПК України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність.

Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм ст. ст. 3, 11, 15 ГПК України, питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015р., пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009р., пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006р., пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004р., пункті 268 рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014р., заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ознайомившись з вищезазначеними доказами, оцінивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до статті 129 ГПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 6 773,19 грн витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позов у даній справі задоволено частково.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, ч.9 ст.165, ст. ст. 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Самелюк Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тропік» (79008, м.Львів, вул.Пекарська, буд. 5, кв.4; ідентифікаційний код 20831737) 13 954,54 грн пені, 8 393,76 грн штрафу, 1 099,77 грн інфляційних втрат, 2 485,64 грн три проценти річних, 2 089,52 грн судового збору та 6 773,19 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому ст.ст. 256-257 ГПК України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення

складено 14.09.2020 року.

Суддя Ю.О. Сухович