ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року Справа № 906/491/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

прокурора: Прокопчук О.В., Шпірук М.В.

позивача 1: не з`явився

позивача 2: Гичко О.М.

позивача 3: не з`явився

відповідача : Литвин М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Риковської Ірини Анатоліївни на рішення господарського суду Житомирської області від 06.02.2020 р. у справі №906/491/19, ухвалене суддею Маріщенко Л.О., повний текст рішення виготовлено 17.02.2020 р.

за позовом Керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі

1. Міністерства освіти і науки України

2. Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області

3. Новочорторийського державного аграрного технікуму

до Фізичної особи підприємця Риковської Ірини Анатоліївни

про визнання договору удаваним та недійсним, зобов`язання повернути земельні ділянки

Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Житомирської області з позов в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Новочорторийського державного аграрного технікуму до Фізичної особи-підприємця Риковської Ірини Анатоліївни, в якому просить суд:

- визнати удаваним договір виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р., укладений між Новочорторийським державним аграрним технікумом та ФОП Риковською Іриною Анатоліївною, як такий, що укладений з наміром приховати договір оренди землі;

- визнати недійсним договір виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р., укладений між Новочорторийським державним аграрним технікумом та ФОП Риковською Іриною Анатоліївною;

- зобов`язати відповідача повернути Новочорторийському державному аграрному технікуму займані нею земельні ділянки державної форми власності загальною площею 68 га, які розміщені за межами с. Рогачів, Баранівського району, Житомирської області.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.02.2020 р. у справі №906/491/19 позов задоволено частково; визнано недійсним договір виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р., укладений між Новочорторийським державним аграрним технікумом та Фізичною особою-підприємцем Риковською Іриною Анатоліївною; зобов`язано Фізичну особу-підприємця Риковську Ірину Анатоліївну повернути Новочорторийському державному аграрному технікуму займані нею земельні ділянки державної форми власності загальною площею 68 га, які розташовані за межами с. Рогачів, Баранівського району, Житомирської області. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Риковська Ірина Анатоліївна звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 906/491/19 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Мельник О.В., суддя Бучинська Г.Б.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.04.2020 р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця Риковської Ірини Анатоліївни на рішення господарського суду Житомирської області від 06.02.2020 р. у справі №906/491/19, справу призначено до розгляду.

Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2020 р. в судовому засіданні було оголошено перерву до 15.06.2020 р. до 12:00.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 р. доручено забезпечити проведення відеоконференції господарському суду Житомирської області.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 р. зупинено провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Риковської Ірини Анатоліївни на рішення господарського суду Житомирської області від 06.02.2020 р. у справі №906/491/19 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18.

Розпорядженням керівника апарату суду від 12.08.2020 р. №01-04/353 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі № 906/491/19 - Мельника О.В. у період з 05.08.2020 р. по 04.09.2020 р. включно, відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.п.18,20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі № 906/491/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2020 р., визначено колегію суддів для розгляду справи №906/491/19 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 р. провадження у справі №906/491/19 поновлено; прийнято апеляційну скаргу до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р.; розгляд апеляційної скарги призначено до розгляду.

Прокурори та позивачі в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечили проти доводів апеляційної скарги та просять суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Фізичної особи підприємця Риковської Ірини Анатоліївни підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 06.02.2020 р. у справі №906/491/19 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представники Міністерства освіти і науки України та Новочорторийського державного аграрного технікуму в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належними чином.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними матеріалами та відсутності в судовому засіданні представників Міністерства освіти і науки України та Новочорторийського державного аграрного технікуму.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням суду першої інстанції було частково задоволено позов керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Новочорторийського державного аграрного технікуму до Фізичної особи-підприємця Риковської Ірини Анатоліївни та визнано недійсним договір виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р., укладений між Новочорторийським державним аграрним технікумом та Фізичною особою-підприємцем Риковською Іриною Анатоліївною; зобов`язано Фізичну особу-підприємця Риковську Ірину Анатоліївну повернути Новочорторийському державному аграрному технікуму займані нею земельні ділянки державної форми власності загальною площею 68 га, які розташовані за межами с. Рогачів, Баранівського району, Житомирської області. В решті позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що договір про виробництво сільгосппродукції від 03.01.2019 р. укладено з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, отже, відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України спірний договір є удаваним. Однак, оскільки вимога щодо визнання спірного договору удаваним не відповідає способу захисту щодо переліку способу захисту зазначеного в ст. 16 ЦК України, тому суд відмовив в її задоволенні. В свою чергу, встановивши, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельної ділянки, здійснивши аналіз матеріалів справи та доказів у ній, враховуючи невідповідність оспорюваного договору вимогам порядку передачі в оренду земель, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога прокурора щодо визнання його недійсним є обґрунтованою. Окрім того, враховуючи положення ч.1 ст.216 ЦК України, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимога прокурора про зобов`язання відповідача повернути Новочорторийському державному аграрному технікуму займані нею земельні ділянки також підлягає задоволенню.

2.Узагальнені доводи апеляційних скарг та заперечення щодо них інших учасників справи.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач (представник) жодного разу не згадував про договір, в якості договору про спільну діяльність між відповідачем та Новочорторийським державним аграрним технікумом, тому не зрозуміло у зв`язку з чим суд зробив висновок про те, що договір (виробництва сільськогосподарської продукції) є договором спільної діяльності, а відповідач (Новочорторийський державний аграрний технікум) не може бути стороною такого договору в силу вимог чинного законодавства та установчих документів відповідача. Натомість відповідач акцентував увагу суду на принципі свободи договору і надавав детальні пояснення щодо правовідносин, які виникли між ним та землекористувачем.

Скаржник звертає увагу суду, що при укладанні спірного договору було визначено його мету (виробництво сільгосппродукції), закріплені права та обов`язки сторін та їх розподіл у договорі, чітко встановлені домовленості сторін, що не суперечать вимогам закону та основам (принципам) цивільного права, а сам договір має всі істотні умови та є змішаним договором, тобто має елементи різних договорів (підряду, надання послуг, виробництва, тощо) у зв`язку з чим договір був укладений з метою створити правові наслідки. Суд першої інстанції не з`ясував реальних обставин, що мають значення для справи, та зробив висновки, які повністю протирічать обставинам справи.

Апелянт вказує, у своєму відзиві на позовну заяву, численних письмових та усних поясненнях відповідач та його представник жодного разу не згадували Договір у якості договору про спільну діяльність між відповідачем та Новочорторийським державним аграрним технікумом. Не обговорювалося це питання і в судових засіданнях. Саме тому, не зрозуміло у зв`язку з чим (з якою метою) суд першої інстанції робить даний висновок у своєму рішенні (адже це питання не ставилося, не обговорювалося, не є предметом спору).

Скаржник також стверджує, що предметом договору є організація виробництва, а саме - взаємовідносини за яких землекористувач надає згоду на виробництво, а виробник на свій ризик виробляє сільгосппродукцію та проводить розрахунки із землекористувачем за надання згоди на виробництво. Між сторонами не було жодних інших домовленостей які б становили предмет спірного Договору, а твердження прокуратури, які були підтримані судом та покладенні в основу рішення про намагання сторін договору приховати інший правочин та фактичне укладення договору оренди землі є безпідставним.

На думку скаржника, оскільки передачі землекористувачем у користування відповідачу земельної ділянки не відбулося, то після закінчення дії цього договору, або ж розірвання його в судовому порядку, не могло відбутися і повернення такого об`єкту, позаяк спірна земельна ділянка не вибувала з постійною користування навчального закладу.

Також, скаржник звертає увагу на те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заінтересована сторона має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків ніж тих, що передбачені удаваним правочином; 4) удаваний правочин суперечить закону. Договір підряду з вирощування сільськогосподарської продукції, за яким не відбулося переходу права користування земельною ділянкою не визнається судом недійсним, якщо не доведено його удаваний характер щодо договору оренди земельної ділянки». Правова позиція Верховного суду України, викладена в Постанові від 14 червня 2017 року по справі №923/167/16.

Скаржник акцентує свою увагу на тому, що оскаржуваний договір був фактично виконаний сторонами, в рамках тих умов, які погодили сторони, а висновки суду першої інстанції що даний договір укладено з метою приховати інший правочин є абсолютно безпідставним. При цьому, за допомогою належних та допустимих доказів, не було доведено фактів та обставин, які належить довести відповідно до вимог ГПК України, а тому правова позиція суду щодо удаваності правочину є необґрунтованою та недоведеною.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотань про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, прокуратура звертає увагу на те, що Новочорторийським державний аграрний технікум, як землекористувач наділений передбаченими правами щодо земельної ділянки, належної йому на праві постійного користування. Закон не передбачає винятків щодо можливості реалізації прав землекористувача на праві постійного користування, зокрема, і в частині самостійного господарювання на землі. Договором щодо права постійного користування такі винятки не можуть бути передбачені, оскільки відповідне право (право постійного користування) не може виникати на договірних підставах.

Формулювання законодавця «право самостійно господарювати» підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи, що таке господарювання має відбуватися самостійно.

Зміст погоджених сторонами спірного договору умов свідчить, що взявши на себе зобов`язання надати можливість використання земельних ділянок ФОП Риковській І.А. для виробництва сільгосппродукції, Новочорторийський державний аграрний технікум фактично усунувся від права самостійного господарювання на земельних ділянках та надав право обробки земельних ділянок і збору врожаю ФОП Риковській І.А.

Відтак, прокурор звертає увагу на те, що право на обробку землі та збір врожаю, передбачене умовами спірного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які, згідно зі ст.92 Земельного кодексу України, складають титул права постійного користування. В той же час, право володіння та користування, як правомочності, що належать землекористувачеві згідно з положеннями ст.92 Земельного кодексу України, за умовами спірного договору реалізуються не землекористувачем Новочорторийським державним аграрним технікумом, а ФОП Риковською І.А., шляхом обробки землі, збору, переробки, перевезення та зберігання врожаю.

На думку прокурора Новочорторийський державний аграрний технікум не наділений повноваженнями на передачу земельної ділянки в оренду, оскільки остання належить йому лише на праві постійного користування (відповідно наявні лише повноваження на володіння і користування нею). Відтак, спірний договір не є договором про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Законам України «Про оренду землі» та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому підлягає визнанню недійсним.

3.Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до державних актів на право постійного користування земельною ділянкою від 23.11.2005 р. серії ЯЯ № 07116 та ЯЯ № 071224, за Новочорторийським державним аграрним технікумом обліковуються земельні ділянки загальною площею 143,1203 га, з них: землі сільськогосподарського призначення 132,2051 га, у тому числі: рілля - 91,9095 га, багаторічні насадження - 1,3831 га, сіножаті - 12,4291 га, пасовища - 22,4826 га, під господарськими будівлями і дворами - 4,0008 га.

Вказані земельні ділянки розташовані за межами с. Рогачів Баранівського району Житомирської області.

У відповідності до Статуту Новочорторийського державного аграрного технікуму, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 06.06.2017 №795, технікум заснований на державній власності та підпорядкований Міністерству освіти і науки України.

В п. 1.4 Статуту Новочорторийського державного аграрного технікуму зазначено, що згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісних майнових комплексів навчальних закладів та державної установи до сфери управління Міністерства освіти і науки України" від 04.02.2015 № 87 Технікум заснований на державній власності та підпорядкований Міністерству освіти і науки України.

Згідно із п.1.7 Статуту, головним завданням технікуму є, зокрема: здійснення освітньої діяльності з ліцензованих спеціальностей, яка забезпечує підготовку фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня "молодший спеціаліст" і відповідає стандартам вищої освіти; здійснення творчої, мистецької, культурно-виховної, спортивної та оздоровчої діяльності; забезпечення виконання державного замовлення та угод на підготовку фахівців з вищою освітою; вивчення попиту на окремі спеціальності на ринку праці і сприяння працевлаштуванню випускників; забезпечення культурного і духовного розвитку особистості, виховання осіб, які навчаються у технікумі, в дусі українського патріотизму і поваги до Конституції України.

В п.1.15 Статуту зазначено, що технікум є неприбутковою установою. Технікуму заборонений розподіл отриманих доходів (прибутків) або їх частини серед засновників, працівників (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), членів органів управління та інших пов`язаних осіб. Доходи (прибутку) технікуму використовуються виключно для фінансування видатків на утримання технікуму, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених цим Статутом.

Згідно п. 2.2. Статуту Міністерство освіти і науки України здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю Технікуму.

Відповідно до п.8.5 Статуту, технікум здійснює володіння, користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до головних завдань свої діяльності та законодавства України. Земельні ділянки передаються технікуму у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Технікум не має права без попереднього погодження з МОН приймати рішення щодо вилучення чи добровільної відмови від користування земельною ділянкою, укладання договорів про спільну діяльність (спільний обробіток земельних ділянок) та інших видів договорів, що можуть призвести до вилучення земельних ділянок, зміни цільового призначення земельних ділянок або їх частин, які закріплені за технікумом на праві постійного користування.

Згідно п.8.9 Статуту фінансування технікуму проводиться за рахунок коштів державного бюджету, а також інших джерел фінансування.

03.01.2019р. між Новочорторийським державним аграрним технікумом (землекористувач/ позивач-3) та ФОП Риковською Іриною Анатоліївною (виробник/відповідач) укладено договір виробництва сільгосппродукції.

За умовами п.1.1 договору землекористувач зобов`язується надати згоду на виробництво, а виробник на свій ризик виробити сільгосппродукцію та провести рахунки із землекористувачем за надання згоди на виробництво.

Пунктом 1.2. договору передбачено характеристику виробництва: підготовка ґрунту (оранка, дискування тощо), посів насіння сільгоспкультур підживлення добривами, внесення засобів захисту рослин, збирана вирощеного урожаю сільгоспкультур, переробка, перевезення, зберігання урожаю (сільгосппродукції) та інше. Персонал, матеріали (засоби захист рослин, добрива, насіння, паливо-мастильні матеріали тощо) та технік виробництва.

Згідно п.1.3. договору місце та площі виробництва - земельні ділянки у Баранівському районі, Житомирської області орієнтовною площею 68 га, які знаходяться у землекористувача згідно законодавства.

Строк виробництва визначений до 15.11.2019. Вироблена продукція є власністю виробника (п.п.1.4, 1.5 договору).

Відповідно до п.п.3.1, 3.2. договору розрахунки за сприяння вирощування сільгосппродукції та надання згоди на виробництво за цим договором проводяться після завершення виробництва виробником продукції. За сприяння вирощуванню сільгосппродукції та надання згоди на виробництв за цим договором виробник сплачує певну грошову суму в гривнях (у т.ч. ПДЕ або передає на цю суму узгоджену сільгосппродукцію по кількості та видах (сортах), частинами щороку в строк до 15.11.2019 наступного з сільськогосподарським роком у якому вироблялася продукція. Вказана грошова сума становить 155 325,00 грн. від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок фактично переданих, на підставі Актів прийому-передачі, виробникові землекористувачем для виробництва сільгосппродукції.

Згідно п.7.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

03.01.2019 р. між позивачем-3 та відповідачем складений акт № 1 про виробництво сільськогосподарської продукції, згідно якого загальна сума за сприяння вирощування, виробництво і сільгосппродукції складає 155 325 грн.

Однак, не погоджуючись із вище вказаним Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Житомирської області з позовною заявою. Обгрунтовуючи позовні вимоги обґрунтовані, прокурор зазначив, що спірний договір не відповідає вимогам ст. ст. 1130, 1131, 1137, 1138, 1139 ЦК України, у зв`язку з чим його не можна вважати договором про спільну діяльність. Крім того, спірний договір, а саме прихований договір оренди землі, не відповідає вимогам ст. ст. 31. 92, 95, 96, 122, 124 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 14-16 Закону України "Про оренду землі, оскільки передача земельних ділянок відбулась без проведення обов`язкових земельних торгів та без аукціону.

4. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною четвертою статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Водночас, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

А тому, звертаючись до суду з позовом, прокурор повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Згідно ч. 1 ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність. За домовленістю сторін у договорі про спільну діяльність визначається досягнута домовленість сторін діяти спільно з метою отримання прибутку, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, вклади сторін, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови.

За змістом положень глави 77 ЦК України сторони договору про спільну діяльність прагнуть досягти спільної мети та не виступають стосовно один одного як боржник та кредитор. Договір про спільну діяльність характеризується спільністю мети, яку ставлять перед собою сторони, що домовляються. Предметом договору є спільна діяльність сторін для досягнення певної мети без створення юридичної особи.

Відповідно до ст. 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва -підприємцями.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами п.п. 1, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення І перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальне власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчі влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатам аукціону.

Статтею 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Житомирської області з позов в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Новочорторийського державного аграрного технікуму до Фізичної особи-підприємця Риковської Ірини Анатоліївни про визнання удаваним договір виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р., як такий, що укладений з наміром приховати договір оренди землі, визнання недійсним договору виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р. та зобов`язання відповідача повернути Новочорторийському державному аграрному технікуму займані нею земельні ділянки.

Як встановлено апеляційним судом, зверненню прокурора з даним позовом до суду передувало звернення Новоград-Волинською місцевою прокуратурою з повідомленнями від 15.05.2019 р., в порядку ст.23 ЗУ "Про прокуратуру" про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді до Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та Новочорторийського державного аграрного технікуму.

Також, Новоград-Волинською місцевою прокуратурою було направлено лист від 20.03.2019 р. від 35-948 вих. 19 на адресу Міністерства освіти і науки України із вимогами повідомити прокуратуру про те, чи будуть вживатись заходи щодо визнання недійсним спірного договору та звільнення земельних ділянок в судовому порядку, відповідь на який також не отримано.

Прокурором зазначено, що позивачі, як органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, неналежно здійснюють захист інтересів держави, тому встановлена необхідність на здійснення представництва інтересів держави в суді органами прокуратури. При цьому, прокурор вказує, що надання земель державної форми власності у користування іншому суб`єкту не уповноваженим органом призводить до необлікованого використання земель та сприяє тінізації аграрного сектору економіки та втраті з боку держави контролю над процесами оренди земельних угідь і виробництва сільгосппродукції в країні, що може негативно позначитись на родючості землі.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши доводи прокурора, наведені в обґрунтування наявності підстав для представництва, встановивши, що підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом стало те, що позивачі, як органи уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не здійснює захисту інтересів держави, дійшов висновку про наявність підстав для звернення прокурора з даним позовом.

Прокурор, обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірний договір не відповідає вимогам ст. ст. 1130, 1131, 1137, 1138, 1139 ЦК України, у зв`язку з чим його не можна вважати договором про спільну діяльність; договір оренди землі не відповідає вимогам ст. ст. 31. 92, 95, 96, 122, 124 ЗК України, ст. ст. 4, 14-16 Закону України "Про оренду землі, оскільки передача земельних ділянок відбулась без проведення обов`язкових земельних торгів та без аукціону.

Судом апеляційної інстанції враховано те, що за змістом статей 77, 1130, 1133 ЦК України, сторонами договору про спільну діяльність можуть бути тільки суб`єкти підприємництва - фізичні особи та/або комерційні організації. Некомерційна організація може бути учасником такого договору, якщо визначена ним діяльність не суперечить її статутній меті.

Так, п. 1.7 Статуту Новочорторийського державного аграрного технікуму, передбачено, що головним завданням технікуму є, зокрема: здійснення освітньої діяльності з ліцензованих спеціальностей, яка забезпечує підготовку фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня "молодший спеціаліст" і відповідає стандартам вищої освіти; здійснення творчої, мистецької, культурно-виховної, спортивної та оздоровчої діяльності; забезпечення виконання державного замовлення та угод на підготовку фахівців з вищою освітою; вивчення попиту на окремі спеціальності на ринку праці і сприяння працевлаштуванню випускників; забезпечення культурного і духовного розвитку особистості, виховання осіб, які навчаються у технікумі, в дусі українського патріотизму і поваги до Конституції України.

В свою чергу, п. 1.15 Статуту визначено, що технікум є неприбутковою установою; технікуму заборонений розподіл отриманих доходів (прибутків) або їх частини серед засновників, працівників (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), членів органів управління та інших пов`язаних осіб. Доходи (прибутку) технікуму використовуються виключно для фінансування видатків на утримання технікуму, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених цим Статутом.

При цьому, згідно п. 8.9 Статуту, фінансування технікуму проводиться за рахунок коштів державного бюджету, а також інших джерел фінансування.

Таким чином, аналізуючи дані положення Статуту позивача-3 можна дійти висновку, що Новочорторийський державний аграрний технікум не може бути учасником спільної діяльності з метою отримання прибутку.

Колегія суддів апеляційного суду відмічає, що статтею 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.

Беручи до уваги дані положення чинного законодавства та враховуючи зміст погоджених сторонами спірного договору умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що взявши на себе зобов`язання надати можливість використання земельних ділянок відповідачу для виробництва сільгосппродукції Новочорторийський державний аграрний технікум фактично усунувся від права самостійного господарювання на земельних ділянках та надав право обробки земельних ділянок і збору врожаю ФОП Риковській І.А.

В свою чергу, право на обробку землі та збір врожаю, передбачене умовами спірного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які, згідно зі ст. 92 ЗК України, складають права постійного користування. Тобто, право володіння та користування, як правомочності, що належать землекористувачеві згідно ст. 92 ЗК України, за умовами спірного договору реалізуються не землекористувачем Новочорторийським державним аграрним технікумом, а відповідачем, шляхом обробки землі, збором врожаю.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що всупереч вимогам Закону України "Про управління об`єктами державної власності", постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження порядку укладенню державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка державі перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії доручення та управління майном", Новочорторийський державний аграрний технікум перед укладенням договору виробництві сільгосппродукції не звертався до Міністерства освіти і науки України зі зверненням щодо погодження укладення договору, а в подальшому його проект не узгоджувався та не погоджувався, що також підтверджується листом Новочорторийського державного аграрного технікуму № 106 від 26.03.2019 р., адресованого Новоград-Волинській прокуратурі.

При цьому, п.п.1.5, 3.1, 3.2 спірного договору сторони передбачили, що вироблена сільгосппродукція є власністю виробника. Розрахунки за сприяння вирощування сільгосппродукції та надання згоди на виробництво за цим договором проводяться після завершення виробництва виробником продукції. За сприяння вирощуванню сільгосппродукції та надання згоди на виробництво за цим договором сплачує певну грошову суму в гривнях або передає на цю суму узгоджену сільгосппродукцію по кількості та видах (сортах), частинах щороку в строк до 15.11.2019 р. Вказана грошова сума становить 155 325 грн.

Тобто, вказані положення договору свідчать про те, що Новочорторийський державний аграрний технікум фактично передав відповідачу в оренду земельну ділянку площею 68 га з визначенням розміру орендної плати за її користування. Вказане також підтверджується наявним в матеріалах справи актом №1 про виробництво сільськогосподарської продукції від 03.01.2019 р., в якому зазначена загальна сума за сприяння вирощування, який був складений тією ж датою, що і договір виробництва сільгосппродукції.

З огляду на викладене, можна дійти висновку, що право на обробку землі та збір врожаю, передбачене умовами спірного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які згідно ст. 92 ЗК України, складають титул права постійного користування.

При цьому, право самостійного господарювання, як право передбачене ч. 1 ст. 95 ЗК України надане саме землекористувачеві, згідно умов спірного договору використовується не землекористувачем, якому належить земельна ділянка на праві постійного користування, а відповідачем, що суперечить вимогам вказаної норми права.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користуванню земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Врегульовано, що права постійного користуванню земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває вичерпний перелік суб`єктів, серед яких є: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; вищі навчальні заклади незалежно від форми власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Беручи до уваги вказані норми права, здійснивши аналіз істотних умов договору виробництв сільгосппродукції від 03.01.2019 р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний договір містить істотні умови договору оренди землі, а саме: об`єкт оренди (п. 1.3. договору), строк дії договору оренди (п. 1.4. договору), орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів вказує, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірний висновок суду першої інстанції, що договір про виробництво сільгосппродукції від 03.01.2019 р. укладено з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, отже, відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України спірний договір є удаваним.

Однак, враховуючи те, що вимога прокурора про визнання договору про виробництво сільгосппродукції від 03.01.2019 р. удаваним не відповідає способам захисту визначених ст. 16 ЦК України, тому суд першої інстанції правомірно відмовив в її задоволенні.

Разом з тим, встановивши під час розгляду справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

За приписами ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцям земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальне власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчі влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатам аукціону.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальні власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчі влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженням визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.

Матеріалами справи стверджується, що Новочорторийський державний аграрний технікум фактично передав спірні земельні ділянки в оренду відповідачу не являючись їх власником та не будучи наділений правами та повноваженнями на їх передачу в оренду. Більше того, передача земельних ділянок в оренду відбулась без проведення обов`язкових земельних торгів (ст. 124 ЗК України) та без аукціону (ст. 16 Закону України "Про оренду землі").

Сторонами договору не був дотриманий встановлений ст. 124 ЗК України та ст. ст. 14 - 16 Закону України "Про оренду землі" порядок щодо передачі в оренду спірних земельних ділянок.

Відповідач фактично користується та володіє, експлуатує земельні ділянки площею 68 га за рахунок власної техніки, персоналу, матеріалів та сплачує плату за її експлуатацію та користування Новочорторийському державному аграрному технікуму.

При цьому, відсутність акту прийому - передачі земельної ділянки є неналежним оформленням відносин оренди земельної ділянки і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Беручи до уваги викладене, враховуючи невідповідність оспорюваного договору вимогам порядку передачі в оренду земель, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога прокурора про визнання недійсним договору виробництва сільгосппродукції від 03.01.2019 р., укладеного між Новочорторийським державним аграрним технікумом та ФОП Риковською Іриною Анатоліївною обґрунтована та підлягає задоволенню.

Доводи скаржника з приводу того, що оспорюваний договір не може вважатись договором оренди через відсутність істотних умов договору оренди землі та підписаного між сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки в даному випадку неналежне оформлення відносин оренди земельної ділянки і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Доводи скаржника, що спірний договір містить елементи різних договорів спростовуються умовами даного правочину, який містить істотні умови договору оренди землі. Крім того, за умовами оспорюваного договору навчальний заклад не отримує від виробника жодного результату виконання робіт, що є однією з ознак договору підряду. Також, договір не містить переліку послуг, що надаються за ним та зобов`язань виробника їх надати, тому договір не є договором підряду чи договором про надання послуг.

Окрім того, беручи до уваги викладені вище обставини та враховуючи положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога прокурора про зобов`язання відповідача повернути Новочорторийському державному аграрному технікуму займані нею земельні ділянки також підлягає задоволенню.

6. Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Риковської Ірини Анатоліївни на рішення господарського суду Житомирської області від 06.02.2020 р. у справі №906/491/19 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Житомирської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/491/19 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "14" вересня 2020 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.