ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"17" вересня 2020 р. Справа № 911/2660/20

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї документи

Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України»

до державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Олійник Ірини Юріївни

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

встановив:

До Господарського суду Київської області звернулось Державне підприємство «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» (далі ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН») з позовом до державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Олійник Ірини Юріївни, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора № 53972373 від 09.09.2020 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :09:010:0002;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора № 53972744 від 09.09.2020 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :10:005:0008;

- зобов`язати державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Олійник Ірину Юріївну провести державну реєстрацію права постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами :09:010:0002, :10:005:0008 за Державним підприємством «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків» НААН України.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що 09.09.2020 ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» звернулося до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права постійного користування за ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» на земельні ділянки: з кадастровим номером :09:010:0002 площею 236,4848 га; з кадастровим номером :10:005:0008 площею 714,6820 га.

Проте, за словами позивача, рішеннями державного реєстратора від 09.09.2020 № 53972373 та № 53972744 відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень на земельні ділянки з кадастровими номерами: :09:010:0002, :10:005:0008 з підстав того, що заявлене право не підлягає державній реєстрації.

Вважаючи вказані рішення протиправними, необгрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» звернулось до суду з даним позовом.

Одночасно з позовною заявою ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони органам, які здійснюють державну реєстрацію прав, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: :09:010:0002 (площею 236,4848 га), :10:005:0008 (площею 714,6820 га).

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом встановлено наявність підстав для відмови у відкритті провадження з огляду на таке.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені статтею 20 ГПК України. Зокрема, господарські суди розглядають справи, у справах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

За змістом ч. ч. 1 3 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва-підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності не господарюючих суб`єктів.

Господарський процесуальним кодексом України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (п. 6, 10, 13, 15 ч. 1 ст. 20 цього Кодексу).

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

З огляду на приписи ст. ст. 1, 4, 20 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає положенням ст. 4 цього Кодексу, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, а також коли належність справ до юрисдикції господарських судів прямо передбачено положеннями законодавства.

Отже критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

Натомість, згідно з положеннями ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відтак, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій, які він повинен здійснювати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене, під час визначення предметної юрисдикції справ, слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається з викладених у позові обставин, розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 № 29 затверджено технічну документацію щодо складання державного акта на право постійного користування землею Дослідному господарству ім. 9 Січня інституту цукрових буряків УААН України (перейменовано на Державне підприємство «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України»).

За словами позивача, на підставі вказаного розпорядження Дослідному господарству ім. 9 Січня інституту цукрових буряків УААН України Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002628 від 28.01.2005.

Водночас, як зазначається у позовній заяві, рішенням Господарського суду Київської області від 18.04.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019, у справі № 910/14002/18 вказаний Державний акт на право постійного користування землею визнано недійсним.

Оскільки, як вважає позивач, розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 № 29 є чинним та, на його думку, є актом, котрий надає право користуватися ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» земельними ділянками, а також, зважаючи на те, що чинним законодавство не передбачено виготовлення Державного акта, ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» звернулось до державного реєстратора із заявами щодо реєстрації права користування зазначеними вище земельними ділянками, за наслідками розгляду яких позивачем отримано оспорювані рішення про відмову у здійсненні реєстраційних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно з абзацами другим і третім ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; а Державним реєстром речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Порядок проведення державної реєстрації прав урегульовано ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою передбачено, зокрема: перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

Відповідно до ч. 8 статті 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам..

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

З аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що перед прийняттям рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор повинен вчинити ряд дій, зокрема: перевірити повноваження особи, яка звернулась із заявою про реєстрацію певного речового права; встановити повноту наданих документів та їх відповідність вимогам законодавства; визначити відсутність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права; з`ясувати питання про наявність чи відсутність зареєстрованого обтяження нерухомого майна тощо. Водночас, рішення державного реєстратора за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке державний реєстратор повинен виносити у порядку, на підставі та у спосіб, визначений Законом.

Фактичною підставою пред`явленого позову ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» визначено рішення державного реєстратора від 09.09.2020 № 53972373 та № 53972744 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яке є результатом реалізації уповноваженою особою Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області владних повноважень визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Обгрунтовуючи позов, ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» також зазначало, що державним реєстратором не надано оцінки законності розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 22.01.2003 № 29, з огляду на що позивач вважає вказані рішення державного реєстратора незаконними та обґрунтованими.

Отже, предметом доказування у цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятих відповідачем рішень, правомірність здійснення ним дій з відмови у державній реєстрації та питання виконання державним реєстратором обов`язків, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», щодо перевірки достатності та належності наданих для здійснення реєстраційних дій документів.

При цьому позовні вимоги грунтуються на протиправності рішень державного реєстратора як суб`єкта, наділеного Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію обтяження прав, у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо перевірки поданих для цього документів та наявності у особи, яка звернулася за державною реєстрацією, права на подання відповідної заяви.

На думку суду, якщо спір обґрунтовується протиправністю дії чи рішення державного реєстратора у зв`язку з недотриманням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та невиконанням реєстратором прямих обов`язків, визначених вказаним нормативно-правовим актом, то такий спір є публічно-правовим та пов`язаний з реалізацією державним реєстратором владно-управлінських функцій.

Рішення державного реєстратора за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке державний реєстратор повинен виносити у порядку, на підставі та у спосіб, визначений Законом.

Обставинами, які підлягають доказуванню у цій справі, є виключно питання дотримання процедури розгляду та перевірки відповідачем документів, наданих заявником, та законність оскаржуваних рішень.

Отже обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішеннями державного реєстратора у зв`язку з недотриманням останнім вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, зумовлює публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

При цьому суд зауважує, що заявлений позов не обґрунтовано порушенням відповідачем права користування позивача спірними земельними ділянками, його обґрунтовано саме недотриманням державним реєстратором положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене, оскільки спірні правовідносини у справі стосуються дій та рішень державного реєстратора щодо державної реєстрації права користування на земельні ділянки, які були вчинені відповідачем як суб`єктом владних повноважень, а також зважаючи на те, що заявлений позов не є спором про право цивільне, суд дійшов висновку, що цей спір є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

У даному випадку судом було враховано правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 520/2834/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.12.2019 у справі № 922/3659/18.

Згідно з пунктом 1 ч. 1 та ч. 6 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи викладені обставини в сукупності, суд роз`яснює ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН», що вимоги позивача слід розглядати за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду з урахуванням ст. 20 цього Кодексу.

Що стосується заяви про забезпечення позову, судом враховано, що відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Оскільки подана ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, підстави для розгляду заяви про забезпечення позову, поданої одночасно з пред`явленням позову в даній справі, відсутні.

Керуючись ст. ст. 175, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» до державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Олійник Ірини Юріївни про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Дана ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 235 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін