ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.09.2020 Справа № 920/468/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши матеріали справи №920/468/20

за позовом: Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, вул. Кловський Узвіз, 9/1, ),

до відповідача: Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, ),

про стягнення 696450 грн 86 коп,

за участю представників сторін:

від позивача: Дудченко В.В. (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Сафронов М.А.;

Секретар судового засідання Гордієнко Ж.М.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 19.05.2020 провадження у справі № 920/468/20 відкрито за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.06.2020 р. (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 10.06.2020).

Відповідно до ухвали суду від 17.06.2020 підготовче засідання у справі №920/468/20 відкладене на 02.07.2020.

Згідно з ухвалою суду від 02.07.2020 підготовче засідання у справі відкладене на 14.07.2020.

Ухвалою суду від 14.07.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі №920/468/20 на 30 днів, підготовче засідання відкладене на 23.07.2020.

У судовому засіданні 23.07.2020 оголошено перерву в розгляді справи до 30.07.2020 р.

Відповідно до ухвали господарського суду Сумської області від 30.07.2020 підготовче засідання було відкладене на 06.08.2020 р.

Згідно з ухвалою суду від 06.08.2020 закрите підготовче провадження у справі №920/468/20, розгляд справи по суті призначено на 08.09.2020 р.

У судовому засіданні 08.09.2020 оголошено перерву в розгляді справи до 09.09.2020 р.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 696450 грн. 86 коп., з яких: 451581 грн. 26 коп. пені, 244869 грн. 60 коп. штрафу, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору № на закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від 18.09.2018, а також судовий збір у розмірі 10446 грн. 76 коп.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в письмовому відзиві №18-7/522 від 01.07.2020 проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи про те, що позивачем пеня обрахована за період з 18.03.2019 по 17.09.2019, проте вірним періодом нарахування є: з 19.03.2020 по 17.09.2019. Крім того, відповідач наголошує на тому, що вважає справедливими та співрозмірними штрафні санкції, що дорівнюють 127540 грн 80 коп, у зв`язку з чим просить суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції до зазначеного розміру.

У відповіді від 09.07.2020 (вх. №5985/20 від 13.07.2020) на відзив відповідача позивач не погоджується з запереченнями відповідача, викладеними і відзиві та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, проти зменшення розміру штрафних санкцій заперечує.

22.07.2020 до суду від відповідача надійшли заперечення №18-7/678 від 22.07.2002 (вх. №63502/20) на відповідь на відзив.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

18 вересня 2018 року між Акціонерним товариством «Укртрансгаз» і Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (в подальшому найменування змінено на Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання») було укладено договір № про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) (далі за текстом «Договір»), відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався у визначений цим договором строк передати у власність позивача товари: «Магістралі, трубопроводи, труби, тюбінги та супутні вироби (Заглушки), зазначені у специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього Договору та є його невід`ємною частиною (далі за текстом «Специфікація»), а позивач узяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити товар.

Згідно з п. 3.1. Договору загальна сума цього Договору становить 2556000,00 грн.

05.03.2019 між позивачем і відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, умовами якої було зменшено загальну суму Договору до 2 550 816,00 грн (п. 3.1 Договору), а Специфікацію (Додаток №1 до Договору) викладено в новій редакції.

У відповідності до п. 5.1 Договору Постачальник зобов`язувався передати Покупцю Товар у кількості, строки та у місці поставки відповідно до Специфікації.

Покупець залишає за собою право змінити місце поставки товару, про що Сторони укладають додаткову угоду.

Відповідно до Специфікації, строк поставки товару становить 180 календарних днів з дати укладення Договору.

З письмових матеріалів справи вбачається, що 28.03.2019 відповідачем було здійснено часткову поставку товару на суму 102120,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №10 від 27.03.2019 та актом приймання продукції (товару) №20 від 28.03.2019, копії яких містяться в матеріалах справи.

Проте, у встановлений Договором строк - 180 календарних днів з дати підписання Договору Товар Постачальником (Відповідачем) поставлено не було, а товар на загальну суму 2448696,00 грн. залишився недопоставленим, що є порушенням умов п.5.1 Договору.

Позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію від 18.04.2019 №2301 ВИХ. 19-1110 про виконання зобов`язання за Договором в повному обсязі та сплату пені і штрафу, вказана претензія отримана відповідачем 22.04.2020, однак залишена відповідачем без відповідного реагування.

Таким чином, відповідачем у порушення умов Договору та норм чинного законодавства України зобов`язання, у обсязі та у строк, установлені Договором, належним чином не виконано, що і стало підставою звернення Позивача за захистом своїх порушених прав до суду.

Так, позивачем нараховано пеню в розмірі 451581 грн 26 коп за період з 18.03.2019 по 17.09.2019 та штраф у розмірі 244869 грн 60 коп відповідно до вимог п. 7.4 Договору, яким передбачено, що за порушення строку поставки товару або недопоставку товару Постачальник сплачує Покупцю пеню в розмірі 0,105 відсотка вартості товару, поставку якого прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товару понад тридцять днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10 відсотків вказаної вартості.

Відповідач, у свою чергу, обґрунтовує свої заперечення тим, що вірним було б нарахування пені за період з 19.03.2019 по 17.09.2019, а не з 18.03.2019, як зазначено позивачем і тоді сума пені становить 449030 грн 44 коп.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Із змісту укладеного між сторонами у справі договору вбачається, що він має ознаки договору поставки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для

використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Письмовими матеріалами справи підтверджується факт поставки товару відповідачем позивачу на загальну суму 102120 грн 00 коп, що підтверджується видатковою накладною №10 від 27.03.2019 та актом приймання продукції (товару) №20 від 28.03.2019, копії яких містяться в матеріалах справи.

В той же час, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що у встановлений Договором строк - 180 календарних днів з дати підписання Договору Товар на загальну суму 2448696,00 грн. відповідачем поставлено позивачу не було.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що строк виконання AT «Сумське НВО» зобов`язання з поставки товару сплинув 18.03.2019 року, а першим днем прострочення є 19.03.2019, у зв`язку з тим, у відповідності до Специфікації строк поставки товару становить 180 календарних днів з дати укладення Договору.

Відповідно до ч.1 ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи дату укладення Договору - 18.09.2018 - початок відліку 180 календарних днів починається з 19.09.2018 року та закінчується 17.03.2019 року (12 днів - вересня 2018, 31 день жовтня 2018, 30 днів листопада 2018, 31 день грудня 2018, 31 день січня 2019, 28 днів лютого 2019 та 17 днів березня 2019).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що розрахунок пені позивачем виконано вірно, оскільки строк виконання зобов`язання з поставки товару сплинув 17.03.2019, а отже першим днем прострочення є 18.03.2019 року.

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17.

Враховуючи те, що сторони передбачили у Договорі відповідальність у вигляді пені та штрафу, а також те, що судом вище було встановлено факт порушення з боку відповідача зобов`язання зі своєчасної поставки товару, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 451581 грн 26 коп пені та 244869 грн 60 коп штрафу є правомірними та обґрунтованими.

В той же час, в письмовому відзиві відповідач просить суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції до 127540 грн 80 коп, оскільки саме така сума, на його думку, є обґрунтованим співвідношенням порушеного відповідачем зобов`язання та неустойки, нарахованої за таке порушення.

Обґрунтовуючи своє клопотання, відповідач посилається на те, що прострочення відповідачем зобов`язання з поставки продукції за Договором не завдало значних збитків ані позивачеві, ані іншим суб`єктам господарювання, а наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013).

Крім того, AT «Сумське НВО зазначає, що обраховані позивачем штрафні санкції у загальному розмірі 696450,86 грн. становлять 27,30 % від вартості несвоєчасно поставленої продукції, що є неспіврозмірним, в той час як неустойка, як засіб розумного стимулювання виконання грошового зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, з урахуванням фінансового стану обох суб`єктів господарювання (Постанова ВС КГС від 22 березня 2018 року у справі № 911/1351/17).

AT «Сумське НВО» наголошує на тому, що у відповідності до наведеного рішення касаційного суду, обґрунтованим співвідношенням порушеного зобов`язання та неустойки визнано співвідношення, що дорівнює 5%.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами статті 233 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 233 Господарського кодексу України надано суду можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог частини другої статті 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Відповідно до пункту 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 року, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Слід зазначити, що поняття значно та надмірно, при застосуванні частини третьої статті Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд при цьому повинен врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Правова позиція Верховного Суду «Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій» (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 924/709/17.

Беручи до уваги те, порушення зобов`язання не завдало значних збитків позивачу, дослідивши співвідношення розміру неустойки і збитків, враховуючи інтереси сторін, суд вважає за доцільне зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій: на 25% пені та на 25% штрафу, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 338685 грн 94 коп. пені та 183652 грн 20 коп. штрафу.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про доцільність зменшення розміру штрафних санкцій, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 10446 грн 76 коп підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, ) на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, вул. Кловський Узвіз, 9/1, ) 338685 грн 94 коп. пені та 183652 грн 20 коп. штрафу, 10446 грн 76 коп витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-258 ГПК України.

Повний текст рішення підписаний 11.09.2020 р.

Суддя С.В. Заєць