ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2020 р. Справа№ 910/17171/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Михальської Ю.Б.

Кропивної Л.В.

секретар судового засідання Шевченко В.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.04.2020

у справі № 910/17171/19 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Концерну «Військторгсервіс»

до Фізичної особи-підприємця Старостіна Олександра Івановича

про стягнення 21 411,37 грн.

В С Т А Н О В И В:

Концерн «Військторгсервіс» (далі - Концерн, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Старостіна Олександра Івановича (далі - ФОП Старостін О.І., відповідач) про стягнення 21 411,37 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором зберігання №76Д/2018 від 10.05.2018 в частині оплати наданих послуг, відтак просив стягнути з відповідача 11 990,33 грн. заборгованості, 402,46 грн. 3% річних, 828,26 грн. інфляційних втрат, 2 197,15 грн. пені та 5 995,17 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 в позові Концерну «Військторгсервіс» відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Концерн «Військторгсервіс» оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також долучити в якості доказів документи, які не могли бути надані в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, послуги зі зберігання автомобілів були частково оплачені відповідачем, зокрема, за червень-липень 2018, що повністю спростовує висновки суду про ненадання позивачем доказів передачі автомобілів на зберігання позивачу. Додатковим доказом часткової оплати, на переконання апелянта, є оборотно-сальдова відомість Концерну, меморіальні ордери від 11.07.2018 та виписка з рахунку за 11.07.2018, які відповідач просив долучили в якості доказів в суді апеляційної інстанції. За твердженнями апелянта, проведеною частковою оплатою відповідач самостійно визнав дійсність Договору зберігання та зобов`язання здійснити оплату наданих послуг. Крім цього, акти надання послуг неодноразово направлялись на адресу відповідача разом з вимогою оплатити надані послуги, доказом чого є направлена на адресу відповідача претензія, яка була проігнорована відповідачем та повернулась й це було доведено позивачем в місцевому суді відстеженням поштового відправлення. З огляду на наведене, апелянт вважав, що ним було вжито всіх належних дій по зобов`язанню відповідача виконати свої зобов`язання по договору зберігання та оплатити надані послуги. На думку апелянта, згідно висновків Верховного Суду в постанові від 26.04.2018 у справі № 913/1397/16, підписаний однією стороною акт може бути визнаний судом недійсним лише в тому разі, якщо мотиви відмовити другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими. При цьому, з моменту укладення Договору відповідач не звертався до позивача з вимогою розірвати Договір через те, що позивач не виконує взятих на себе зобов`язань, а навпаки він їх одержував та частково оплачував тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 07.09.2020 з`явився представник позивача (апелянта), представник відповідача не з`явився не зважаючи на його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про призначення розгляду справи, яка 03.08.2020 повернулась на адресу Північного апеляційного господарського суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

За приписами ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання, ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Порядок вручення судових рішень передбачено ст. 242 ГПК України, за змістом ч. 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Положеннями ч. 11 вказаної статті ГПК України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

В Перехідних положеннях ГПК України, а саме, в п. 17 та пп. 17.1 визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (п. 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5).

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, які й регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. п.11, 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відповідно до п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

При цьому, апеляційним судом враховано позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, відповідно до якої касаційний господарський суд, здійснивши аналіз ст.ст. 120, 242 ГПК України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, апеляційний суд вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, яку з додержанням вимог процесуального закону надіслано судом для вчинення відповідних дій за належною адресою (зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та повідомленою позивачем (апелянтом) суду) та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незверненням самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд бере до уваги висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, апеляційним судом здійснено всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце засідання шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про призначення розгляду справи за зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою, за відсутності в матеріалах даної справи доказів наявних порушень оператора поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про наявний факт судового розгляду справи апеляційним судом.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 07.09.2020 відповідач та/або його представник, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи та наявні в матеріалах справи докази, які є достатніми для вирішення спору у даній справі, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності відповідача та/або його представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача (апелянта) в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача (апелянта), розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 10.05.2018 між Концерном «Військторсгервіс» (позивач, зберігач за договором) та ФОП Старостіним О.І. (відповідач, поклажодавець за договором) укладено Договір про надання послуг зберігання №76Д/2018 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором зберігач зобов`язується надавати поклажодавцю послуги зі зберіганням автомобілів згідно Додатку № 1, а поклажодавець зобов`язується оплачувати надані послуги.

За змістом п. 3.1 Договору поклажодавець зобов`язався оплатити надані послуги зберігачу в строки та на умовах передбачених Договором за вартістю визначеною у Додатку № 1 до Договору.

Відповідно до Додатку №1 до Договору зберігання, зберігання транспорту здійснюється на території за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 47 й за 1 машино місце в місяць складає: RENAULT MASTER державний номерний знак НОМЕР_1 - 600,00 грн.; RENAULT MASTER державний номерний знак НОМЕР_2 - 600,00 грн.; FORD CARGO державний номерний знак НОМЕР_3 - 900,00 грн.

Положеннями п. п. 3.2 Договору сторони погодили, що поклажодавець оплату послуг здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок зберігача до 10 числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого зберігачем рахунку-фактури.

Акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами, є підтвердженням надання послуг. Акт прийому-передачі наданих послуг підписується поклажодавцем протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання, або повертається разом з обґрунтованим поясненням причин відмови від підписання у цей же термін. Не повернутий вчасно Акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг (п. 3.3 Договору).

Цей Договір згідно п. 6.1 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018.

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами на підставі ст. 629 ЦК України.

За договором зберігання в силу приписів ст. 936 ЦК України одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 ЦК України).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що з червня по грудень 2018 надав відповідачу послуги по зберіганню автомобілів, які той в повному обсязі не оплатив, відтак у нього утворилась заборгованість в розмірі 11 990, 33 грн.

Як вище згадувалось, п. п. 3.2 Договору сторони погодили, що поклажодавець оплату послуг здійснює шляхом перерахуванням грошових коштів на розрахунковий рахунок зберігача до 10 числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого зберігачем рахунку-фактури.Акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами, є підтвердженням надання послуг. Акт прийому-передачі наданих послуг підписується поклажодавцем протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання, або повертається разом з обґрунтованим поясненням причин відмови від підписання у цей же термін. Не повернутий вчасно Акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг (п. 3.3 Договору).

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п. 2.4 вказаного Положення).

За змістом ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження своїх вимог позивач долучив до матеріалів справи акти наданих послуг № 664від 31.05.2018 на суму 1 490, 33 грн., № 1122 від 31.08.2018 на суму 2 100, 00 грн., № 1310 від 30.09.2018 на суму 2 100, 00 грн., № 1589 від 31.10.2018 на суму 2 100, 00 грн., № 1702 від 30.11.2018 на суму 2 100, 00 грн. та № 1977 від 29.12.2018 на суму 2 100, 00 грн. (а. с. 21-26), які підписано лише зі сторони виконавця - начальником відділу Змрочко А.А., зі сторони замовника їх не підписано. Доказів направлення позивачем на адресу відповідача цих актів матеріали справи не містять, що в свою чергу свідчить про позбавлення відповідача можливості їх підписати протягом 5 календарних днів з дати їх отримання або повернути позивачу з обґрунтованими поясненнями причин відмови від підписання, як це передбачено п. 3.3 укладеного між сторонами Договору, отже згадані акти правомірно не прийнято судом першої інстанції в якості доказів на підтвердження надання позивачем послуг відповідачеві, відповідно виникнення у останнього обов`язку їх оплатити.

Доводи апелянта (позивача) про неодноразове направлення на адресу відповідача спірних актів надання послуг, зокрема, разом із претензією № 10 з-п від 04.06.2019, відхиляються апеляційним судом як безпідставні та необґрунтовані, адже матеріалами справи встановлено, що вказана претензія була направлена на адресу відповідача 05.06.2019 та повернулась без вручення, що підтверджується фіскальним чеком від 05.06.2019 та витягом з сайту Укрпошти по відстеженню цього відправлення (а.с. 32-33). При цьому, згадана претензія (а. с. 30-31) ні за текстом, ні в додатках не містить жодної інформації про направлення спірних актів, відповідно не може свідчити про їх направлення відповідачу. Доказі направлення цієї претензії листом з описом вкаладенян матеріали справи також не містять.

Надані позивачем рахунки на оплату за травень №661 від 10.05.2018 на суму 1 490,33 грн., за серпень 2018 №1084 від 01.08.2018 на суму 2 100,00 грн., за вересень 2018 № 1242 від 03.09.2018 на суму 2 100,00 грн, за жовтень 2018 №1444 від 01.10.2018 на суму 2 100,00 грн., за листопад №1770 від 01.10.2018 на суму 2 100,00 грн., за грудень 2018 №2037 від 03.12.2018 на суму 2 100,00 грн. не прийнято судом в якості доказів на підтвердження виникнення у відповідача обов`язку з оплати наданих позивачем послуг до 10 числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого зберігачем рахунку-фактури, адже позивачем також не надано доказів направлення чи надання нарочно відповідачу цих рахунків на оплату.

При цьому, за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які треба перерахувати кошти. Ненадання рахунку на оплату не є відкладальною умовою в розумінні ст.212 ЦК України, не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату за Договором.

Як вище згадувалось, позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу для підписання саме Актів надання послуг : №664 від 31.05.2018, №1122 від 31.08.2018, №1310 від 30.09.2018, №1589 від 31.10.2018, №1702 від 30.11.2018, №1977 від 29.12.2018, що свідчить про недоведеність ним факту надання послуг, адже в силу п. 3.3 Договору лише підписаний сторонами Акт надання послуг є підтвердженням наданих послуг, що в свою чергу не призводить до виникнення у відповідача обов`язку з оплати цих актів.

Посилання апелянт на те, що проведеною частковою оплатою відповідач самостійно визнав чинність Договору зберігання та зобов`язання здійснити оплату наданих послуг, не заслуговують на увагу, адже дійсність Договору відповідачем не оспорювалась, а здійснення оплати за надані послуги за червень-липень 2018 не свідчать про визнання відповідачем факту надання позивачем послуг зберігання в інший період, відповідно й свого обов`язку оплатити їх.

Надані апеляційному суду додаткові докази на підтвердження часткової оплати, зокрема, оборотно-сальдова відомість Концерну, меморіальні ордери від 11.07.2018 та виписка з рахунку за 11.07.2018, не приймаються апеляційним судом, оскільки апелянтом (позивачем) не доведено неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Крім цього, вказані докази жодним чином не впливають на суть вирішення цього спору, адже здійснені відповідачем оплати за червень-липень 2018 не оспорюються та не є предметом даного спору.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 11 990,33 грн. заборгованості за Договором, які не доведено позивачем належними та допустимими доказами, відтак не підлягають задоволенню.

В зв`язку з цим не підлягають задоволенню й заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 402,46 грн. 3% річних, 828,26 грн. інфляційних втрат, 2 197,15 грн. пені та 5 995,17 грн. штрафу, нарахованих на суму недоведеної заборгованості, як похідні від неї.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 у справі № 910/17171/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/17171/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.09.2020

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Ю.Б. Михальська

Л.В. Кропивна