ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2020 р. м. Київ

Справа № 911/1480/20

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради про стягнення 57818,68грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» (далі - КП «Баришівкатепломережа») про стягнення 57 818,68грн, що складається з: 35376,50грн пені, яка нарахована за період з 26.11.2016 по 25.10.2017; 5543,40грн - 3% річних за період з 26.11.2016 по 16.11.2017; 16898,78грн - втрат від інфляції за період з 01.04.2017 по 31.10.2017.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №1764/1617-ТЕ-17 від 17.10.2016 в частині оплати природного газу у встановлений договором строк (а.с.1-7).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.05.2020 відкрито провадження за поданим позовом, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (а.с.71-73).

Копія відповідної ухвали отримана позивачем 28.05.2020, а відповідачем - 03.06.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №376 та №295 (а.с.75,76)

17.06.2020 від відповідача надійшла заява про зменшення розміру заявлених до стягнення сум (а.с.77-84).

У поданій заяві відповідач вважає заявлений позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Так, відповідач вказує, що:

- оплата за газ здійснена у повному обсязі;

- 26.03.2018 між сторонами укладено договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний №125/1/1730-РЗ, який передбачав зарахування платежів за газ незалежно від призначення платежу у платіжних документах, що призвело до несвоєчасності розрахунків;

- основним видом діяльності підприємства є розподілення природного газу споживачам, основною категорією яких є населення та бюджетні установи й організації, які проводили розрахунки з порушенням строків, що спричинило невчасність розрахунків.

Також, заявляючи клопотання про зменшення штрафних санкцій, позивач вказує, що: перебуває у тяжкому фінансовому становищі і борг споживачів за послуги теплопостачання складає 6 851 925,74грн; позивачем подано ряд позовів, більшу частину вимог яких складають штрафні санкції, що становить для підприємства надмірний тягар; заборгованість за газ повністю погашена до звернення до суду і виникла за незначний період через відсутність обігових коштів та неодержання грошових коштів від споживачів та контрагентів; підприємство є виробником теплової енергії, яка споживається населенням та бюджетними організаціями, у яких постійно наявний борг.

До поданої заяви додано ряд документів, на підтвердження викладених у заяві обставин; доказів направлення копії такої заяви позивачу до неї не долучено (а.с.77-84).

Фактично відповідна заява за своїм змістом є відзивом на позов.

Як визначено ч.1 ст.161 ГПК України, при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.2,4 такої норми заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву; подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Так, згідно ч.1 ст. 165 ГПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Оскільки у поданій заяві відповідач фактично висловлює свою позицію щодо заявлених вимог, заперечення, вона за правовою природою є відзивом на позов. Разом з тим, доказів направлення копія такої заяви та доданих до неї документів іншій стороні у справі позивачу до відзиву не додано.

Разом з тим, як визначено ч.9 ст.80 ГПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи; суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

В силу приписів ч.5 ст.165 ГПК України, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Отже, якщо відповідач скористався правом подати відзив на позов він повинен виконати покладений на нього обов`язок згідно ч.5 ст.165 ГПК України щодо надсилання одночасно з поданням відзиву до суду копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам.

В силу п.2 ч.6 ст.165 ГПК України, до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Разом з тим, відповідач не надав доказів виконання відповідного обов`язку - направлення відповідної заяви, яка за своїм змістом фактично є відзивом на позов, з додатками іншому учаснику справи. Отже, суд приходить до висновку, що такий обов`язок у строк, встановлений ч.5 ст.165 ГПК України одночасно з поданням відзиву на позов до суду відповідач не виконав. Не виконання відповідного обов`язку відповідачем порушує право позивача на подання відповіді на відзив, зважаючи на те, що відповідач не ознайомлений із змістом відповідних документів та доказів, що подаються відповідачем до суду.

До прийняття рішення у даній справі відповідач не подав доказів направлення заяви з додатком позивачу, хоча про відповідні недоліки відповідачу відомо, оскільки ним 01.07.2020 отримано копію ухвали суду від 23.06.2020 щодо накладення штрафу, що підтверджується повідомленням по вручення поштового відправлення №839 (а.с.116).

Відповідно до чч.1,2 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку; заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України для подання відзиву, з урахуванням його продовження відповідно до п.4 Прикінцевих положень ГПК України в редакції Закону України від 30.03.2020 N 540-IX та закінчення через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 №731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», як визначено п.2 його Прикінцевих та перехідних положень, закінчився.

Клопотань про поновлення процесуального строку не подано.

З урахуванням зазначено, суд не може брати до уваги відповідну заяву, копія якої позивачу не надіслана, та ті докази, яких у відповідача не має, та залишає відповідну заяву без розгляду.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не подано.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

17.10.2016 між сторонами у справі - Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (назва якого змінена на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») та КП «Баришівкатепломережа» укладено договір №1764/1617-ТЕ-17 постачання природного газу (а.с.12-20, далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору позивач (постачальник) взяв на себе зобов`язання поставити відповідачу - споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а відповідач - оплатити його на умовах договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

В силу п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 природний газ обсягом до 419,2 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.2 договору, ціна за 1000куб.м складає 5930,40грн з ПДВ.

Відповідно до п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Сторонами п. 6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, за їх наявності, і діє в частині реалізації газу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 12 договору).

Додатковою угодою №1 сторонами погоджено деякі зміни до умов договору, проте такі зміни не мають значення для розгляду спору у даній справі (а.с.21-22).

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року поставив, а відповідач - прийняв природний газ на суму 1 938 635,89грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с.26-31).

Відповідач станом на 17.11.2017 повністю розрахувався за природний газ, поставлений у відповідному періоді, що підтверджується виписками з рахунку позивача (а.с.34-51) та відображено в бухгалтерському обліку позивача (а.с.32-33).

При цьому, позивач вказує, що відповідач розрахувався за поставлений у відповідному періоді природний газ не завжди дотримуючись встановленого договором строку. Так, за твердженням позивача, відповідачем невчасно здійснено розрахунок за природний газ, поставлений у жовтні - грудні 2016 року та лютому - березні 2017 року.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов`язання.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач невчасно розрахувався за природний газ, переданий відповідно до умов укладеного договору у жовтні, грудні 2016 року та лютому, березні 2017 року, допустивши прострочення.

Отже, не виконавши зобов`язання у строк, встановлений п.6.1 відповідного договору, відповідач допустив порушення зобов`язання.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 5543,40грн - 3% річних за період з 26.11.2016 по 16.11.2017; 16898,78грн - втрат від інфляції за період з 01.04.2017 по 31.10.2017.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням прострочення виконання зобов`язання з оплати газу, переданого в жовтні, грудні 2016 року та лютому, березні 2017 року, є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів та втрат від інфляції у відповідності з ст.625 ЦК України.

Відповідні нарахування здійснені позивачем арифметично вірно, враховуючи строк оплати, встановлений договором, розмір боргу та період прострочення.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 35376,50грн пені, яка нарахована за період з 26.11.2016 по 25.10.2017.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно чч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Договором визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.8.2 договору).

Таким чином, зважаючи на порушення строку виконання зобов`язань, позивач набув права вимагати від відповідача сплати пені у встановленому договором розмірі.

При цьому, з розрахунку вбачається, що розмір пені за день позивачем обраховано виходячи з установленого договором розміру 21% річних, який у період нарахування не перевищував максимального розміру пені подвійної облікової ставки НБУ.

Наданий позивачем розрахунок пені є арифметично вірним, у зв`язку з чим вимоги в частині стягнення пені у розмірі 35376,50грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті позову судовим збором у розмірі 2 102грн, враховуючи повне задоволення заявлених вимог, підлягають покладенню на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» (ідентифікаційний код 24885150; 07501, Київська обл., Баришівський р-н, смт. Баришівка, вул. Богдана Хмельницького, 18-А) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (ідентифікаційний код 20077720; 01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6) 16 898,78грн втрат від інфляції, 5543,40грн - 3% річних та 35376,50грн пені, а також 2102,00грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається у строк, визначений ст.256 ГПК України, та відповідно до порядку, встановленого ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова