ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
"25" серпня 2020 р.
м. Київ
Справа № 911/506/20
Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Парасочки Т.О., розглянув в порядку загального позовного провадження
про стягнення боргу, пені, 3% річних та втрат від інфляції
за участю представників:
позивача: не з`явились;
відповідача: не з`явились.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.03.2020 вказану позовну заяву залишено без руху.
31.03.2020 через канцелярію позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області від 05.03.2020 подано заяву б/н від 27.03.2020. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою від 10.04.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого судового засідання призначено на 04.05.2020. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали.
Розом з тим, судом повідомлено, що Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України встановлено карантин. 25.03.2020 на засіданні Кабінету Міністрів України прийнято зміни до вказаної постанови, якими всі карантинні обмеження подовжені до 24.04.2020.
У зв`язку з цим судом запропоновано сторонам вирішити питання щодо можливості розгляду даної справи судом у підготовчому судовому засіданні та по суті без участі представників сторін за матеріалами та доказами, які подані та будуть подані сторонами у справі, а також, з поданням письмових тез-виступів представників при розгляді справи по суті.
У підготовчому судовому засіданні 04.05.2020 судом відкладено розгляд справи на 01.06.2020.
У підготовчому судовому засіданні 01.06.2020 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено розгляд справи на 14.07.2020.
10.07.2020 від відповідача до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява №261/Г від 10.07.2020 про визнання позову.
У підготовчому судовому засіданні 14.07.2020 судом зобов`язано позивача надати акт звірки взаєморозрахунків, що зазначений в списку додатків до заяви б/н 08.07.2020 про зменшення позовних вимог, до наступного судового засідання. Також, судом у тому ж судовому засіданні винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.08.2020.
16.07.2020 позивачем повторно подано до суду б/н від 08.07.2020 про зменшення позовних вимог, до якої додано акт звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем.
У судовому засіданні 04.08.2020 судом відкрито розгляд по суті , витребувано у позивача банківські виписки за період з 21.06.2019 по 04.07.2020 та оголошено перерву у судовому засіданні до 25.08.2020.
25.08.2020 від відповідача до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява №261/Г від 10.07.2020 про визнання позову (повторно) та заява про розгляд справи без участі представника відповідача.
У судове засідання з розгляду справи по суті 25.08.2020 представники сторін не з`явились.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним:
- 22.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полімерна Компанія" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрполімерконструкція" (покупець) укладено Договір поставки №52ПП16;
- на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 614820,10 грн;
- відповідач за поставлений товар розрахувався лише частково, у зв`язку чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 561090,09 грн. Крім того, оплата товару відповідачем здійснювалась з простроченням домовлених сторонами строків оплати;
- у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору позивачем нараховано відповідачу як суму основного боргу так і суму пені, 3% річних та втрат від інфляції.
Відповідач проти позову не заперечує, про що свідчить подання останнім заяви про визнання позову в повному обсязі.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд
22.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полімерна Компанія" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрполімерконструкція" (покупець, відповідач) укладено Договір поставки №52ПП16 (далі Договір), за яким постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця полімерну сировину (далі товар) разом з товаросупроводжувальною документацією, відповідно до наданих покупцем замовлень, а покупець зобов`язується приймати такі, поставлені належним чином, товари та оплачувати їх вартість (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 1.2. Договору поставка Товару здійснюється на підставі відповідного замовлення покупця, яке може бути здійснене у будь-який зручний для сторін спосіб (у тому числі за допомогою телефонного, поштового зв`язку, факсом або електронною поштою).
Постачальник передає покупцеві товар згідно видаткової накладної (товарно-транспортної накладної), що повинна містити в собі перелік і найменування товару, його кількість і вартість всієї партії товару, довіреність та іншу необхідну інформацію та бути оформленою відповідно до вимог чинного законодавства України (п. 4.1. Договору).
Відповідно до п. 5.1. 5.5. Договору загальна ціна договору складається з вартості товару переданого у власність покупця на умовах цього договору протягом строку його дії , та визначається в рахунках фактурах та видаткових накладних, в кожному окремому випадку поставки товару. Ціна, кількість та асортимент встановлюється в видаткових накладних по кожній поставці товару окремо. Розрахунок за товар здійснюється шляхом оплати вартості поставленого товару в день поставки товару на склад покупця, до моменту вивантаження товару з автомобіля, у безготівковому порядку на рахунок постачальника. Розрахунок покупцем за товар здійснюється у національній валюті України гривні шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний рахунок постачальника, який вказаний в рахунку-фактурі. Платіжне доручення банківської установи покупця обов`язково повинно містити посилання на цей договір та номер відповідного рахунку фактури.
За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором і у випадку якщо Сторони не домовилися про інше, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного в Україні законодавства. Сплата стороною штрафних санкцій та відшкодування збитків, завданих порушенням Договору, не звільняє її від обов`язку виконати цей договір в натурі. Постачальник сплачує неустойку у розмірі облікової ставки НБУ від ціни несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, або будь-яке інше порушення своїх зобов`язань за даним Договором. Покупець сплачує неустойку у розмірі облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно неоплаченого товару за кожен день прострочення, або будь-яке інше порушення своїх зобов`язань за даним Договором (п. 7.1. 7.4. Договору).
Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак відносини, що з нього виникають, регулюються відповідними положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що господарські операції між позивачем та відповідачем оформлені належним чином первинними бухгалтерськими документами у вигляді видаткових накладних.
Так, судом встановлено, що відповідно до додатків до Договору №20 від 21.06.2019 та №21 від 31.07.2019 та видаткових накладних №660 від 21.06.2019 на суму 307410,05 грн та №765 від 01.08.2019 на суму 307410,05 грн, позивач поставив відповідачу товар загальною вартістю 614820,10 грн грн (копії видаткових накладних містяться в матеріалах справи). Вказані накладні підписані представниками позивача та відповідача та скріплені їх печатками.
Про належне виконання зобов`язань позивачем свідчить також відсутність скарг або заперечень відповідача щодо якості, відповідності товару тощо.
Вказана інформація відповідачем не спростовується, а навпаки визнається у поданій заяві №261/Г від 10.07.2020 про визнання позову.
Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 411090,09 основного боргу суд розцінює як такі, що доведені, відповідачем не спростовані та такими що підлягають задоволенню.
Щодо нарахування пені.
Приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як вже зазначено вище, сторони пунктом 7.4. Договору, погодили, що Покупець сплачує неустойку у розмірі облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно неоплаченого товару за кожен день прострочення, або будь-яке інше порушення своїх зобов`язань за даним Договором.
Відтак, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі здійснювались платежі в оплату поставленого товару, у зв`язку з чим, позивачем підставно нараховано відповідачу пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу.
Відтак, судом зроблено власний розрахунок в межах періодів заявлених позивачем:
1. з 12.08.2019 по 21.08.2019 на суму 253680,00 грн 1181,52 грн;
2. з 22.08.2019 по 22.08.2019 на суму 303680,04 грн (сума сформована судом враховуючи оплати відповідача за період з 02.08.2019 по 21.08.2019, які перекрили суму боргу існуючу як до реалізації видаткової накладної №660 від 21.06.2019 так і частину) на суму 303680,04 грн 141,44 грн;
Щодо нарахування 3% річних та втрат від інфляції.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Судом перевірено розрахунки позивача щодо нарахування втрат від інфляції та 3% річних та встановлено, що останні є арифметично не вірними з тих же підстав, що і розрахунок пені.
Отже, судом зроблено власний розрахунок 3% річних та втрат від інфляції за періодами зазначеними судом вище (періоди нарахування пені) та встановлено, що суми 3% річних та втрат від інфляції є більшими за заявлені позивачем. Водночас, суд не може з власної ініціативи виходити за межі позовних вимог тому задовольняє позовні вимоги 3% річних у розмірі 4385,00 грн та втрат від інфляції у розмірі 6175,84 грн.
Відтак, на підставі наведеного суд доходить висновків про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.
Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача та відповідача у пропорційному розмірі від задоволених позовних вимог.
Принагідно суд зазначає, що ним не вирішується питання про повернення судового збору у зв`язку зі зменшенням позовних вимог з підстав не заявлення позивачем відповідного клопотання в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір», проте позивач не позбавлений такого права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
Позов задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 08.09.2020.

Суддя А.Ф. Черногуз