ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020м. ДніпроСправа № 904/1690/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф. за участю секретаря судового засідання Прокопенко А.В., розглянув спір

за позовом Приватного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод", м. Краматорськ Донецької області

до

відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ФПК "Уран", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Груп", м. Кривий Ріг

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019

Представники:

від позивача Савченко Н.М.

від відповідача-1 не з`явився

від відповідача-2 Куренний С.В.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФПК "Уран" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерджи Груп".

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між відповідачем -1 та відповідачем-2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019, відповідно до якого до ТОВ «ФПК «УРАН» перейшло право вимоги передання обладнання за контрактом № 23/142-07 від 07.12.2007 і зберігальною розпискою від 31.01.2008, вказаний договір суперечить нормам чинного законодавства, оскільки, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих вимог, що є підставою для визнання даного договору недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України.

У відзиві на позов, відповідач-2 заперечує проти заявлених позовних вимог та посилаючись на таке.

Позивачем не доведено порушення його права та законних інтересів спірним договором, а мотивація, викладена у позові на підтвердження такого порушення є надуманою.

Так, обладнання, права щодо якого є предметом спірного договору, належать відповідачу-2 на праві власності та було передане відповідачу -1. Позивач є виключно зберігачем відповідного обладнання, а відтак не мав і не має жодних прав на відповідне майно.

Оскільки, позивач не має права власності чи користування майном, оскільки реалізація належним власником своїх прав щодо майна на користь третьої особи жодним чином не порушує права позивача.

Крім того, відповідач-2 зазначає, що предметом спору у справі № 908/2589/15-г є вартість майна, яке залишається у фактичному незаконному володінні позивача. Це майно є відмінним від того, що зазначене в оспорюваному договорі. Щодо того майна існує інша справа № 905/3250/16 за позовом ТОВ «Енерджи Груп» до ПрАТ «НКМЗ» про зобов`язання виконати обов`язок в натурі, яка на даний час розглядається господарськими судами. Вартість вказаного майна цілком відповідає вимогам позивача у справі № 908/2589/15-г, а відтак, його вимоги можуть бути задоволені в рахунок вказаного майна.

Аргументація позивача, наведена у позові, щодо намагання відповідача-2 уникнути відповідальності шляхом відчуження майна є лише необґрунтованими припущеннями та не спростовує реальності вчиненого правочину.

Також, останній вказує на те, що за спірним договором відступлення права вимоги відбулося за двома правочинами: за контрактом № 23/142-07 від 07.12.2007 та за ощадною розпискою від 31.01.2008. Навіть, якщо припустити, що відступлення за контрактом є неможливим внаслідок припинення відповідного зобов`язання, то зобов`язання за ощадною розпискою не припинилося і таке зобов`язання є дійсним на даний час.

Таким чином, відповідач-2 вважає, що позовна заява необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідачем - 2 заявив, що у зв`язку з розглядом цієї справи, останній планує понести витрати, які орієнтовно оцінює у 8 000,00 грн., у тому числі: транспортні витрати на прибуття до суду - 3 000,00 грн., участь у судових засіданнях - 2 500,00 грн., підготовка процесуальних документів - 2 500,00 грн.

У відповіді на відзив позивач проти доводів відповідача-2 заперечує, з наступних підстав.

Оспорюваний договір про відступлення права вимоги укладений ТОВ «Енерджи Груп» у період настання у нього зобов`язання повернути ПрАТ «НКМЗ» заборгованість у сумі 10 333 620 грн., унаслідок чого ТОВ «Енерджи Груп» перестало бути платоспроможним.

Отже, спірний договір має ознаки правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, що є порушенням майнових прав позивача, а саме, права на відновлення первісного становища ПрАТ «НКМЗ» після скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду від 12.04.2016 у справі № 908/2589/15-г, за якою безпідставно було стягнуто 10 333 620, 00 грн. з позивача на користь відповідача-2, оскільки правова підстава для набуття 10 333 620 грн. відпала.

ТОВ "ФПК "Уран відзив на позов не надав.

01.04.2020 господарським судом відкрито провадження у справі № 904/1690/20, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.05.2020, про що постановлено ухвалу.

У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", відповідно до якої, через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 до 03.04.2020 в Україні вводиться карантин, та згідно з листом Ради суддів України № 9рс-186/20 від 16.03.2020, рекомендовано встановити особливий режим роботи судів, у зв`язку з цим та з урахуванням клопотання позивача від 27.04.2020 про відкладення розгляду підготовчого засідання, розгляд підготовчого засідання було відкладено до 01.06.2020.

У судове засідання 01.06.2020 учасники справи не з`явилися, сторонами подано до суду клопотання про відкладення засідання в підготовчому провадженні, у зв`язку з чим розгляд підготовчого засідання відкладався до 06.07.2020, про що поставлялась ухвала суду.

03.07.2020 на електронну адресу суду від ТОВ "Енерджи Груп" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 06.07.2020 представники відповідачів не з`явились.

Ухвалою суду від 06.07.2020 розгляд підготовчого засідання відкладався до 22.07.2020.

13.07.2020 та 16.07.2020 на адресу суду від позивача надійшли клопотання про залучення документів до матеріалів справи.

Представники Приватного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ФПК "Уран" в підготовче засідання 22.07.2019 не з`явились.

Позивач про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить підпис останнього на повідомленні про відкладення розгляду справи (а.с. 185).

Згідно даних з офіційного сайту Акціонерного товариства "Укрпошта", ухвала суду від 06.07.2020, надіслана на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФПК "Уран" за № 919, надійшло у сортирувальний центр (а.с. 217-218).

Ухвалою суду від 22.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу по суті на 20.08.2020, про що представник сторін були повідомлені належним чином (а.с. 231, 237).

За змістом пункту 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України № 731-IX від 18.06.2020 (набрав чинності 17.07.2020) процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Від представників сторін будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи або продовження процесуальних строків не надходило.

20.08.2020 у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (стаття 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є: обставини щодо укладання договору про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019 з порушенням норм чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2007 між Приватним акціонерним товариством "НОВОКРАМАТОРСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерджи груп" було укладено контракт № 23/142-07 (далі Контракт).

Відповідно до пункту 1.1 Контракту на підставі цього Контракту сторони зобов`язані Покупець - сплатити продукцію, зазначену в Специфікації №1 (додаток N1), яка є невід`ємною частиною контракту; Постачальник - поставити продукцію Покупцеві; Покупець - прийняти продукцію.

Даний Контракт вступає в силу з дати підписання сторонами і діє до 31.12.2009 ( п. 11.1 Контракту зі змінами відповідно до Додаткової угоди).

Як зазначає позивач, зобов`язання сторін за цим контрактом припинилися шляхом його виконання, що встановлено Господарським судом Донецької області рішенням від 03.09.2018 у справі № 905/1055/18.

На підставі контракту № 23/142-07 від 07.12.2007 ПрАТ «НКМЗ» виготовив та поставив корпус барабану (креслення 1-227101-01) ТОВ «Енерджи Груп», після чого останній вказане обладнання (корпус барабану креслення 1-227101-01) передав на зберігання ПрАТ «НКМЗ» відповідно до зберігальної розписки від 31.01.2008.

У позовній заяві позивач вказує про те що, 27.05.2019 йому стало відомо, що між ТОВ «Енерджи Груп» та ТОВ «ФПК «Уран» укладено договір про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019, відповідно до якого до ТОВ «ФПК «Уран» перейшло право вимоги передання обладнання за контрактом № 23/142-07 від 07.12.2007 і зберігальною розпискою від 31.01.2008.

Від ТОВ «ФПК «Уран» 26.07.2019 на адресу позивача надійшов лист від 10.07.2019 № 2, в якому останній повідомив позивача про перехід до нього права вимоги відповідно до вищезазначеного контракту та зберігальної розписки від 31.01.2008.

Позивач вважає себе заінтересованою особою, права якої порушуються оспорюваним договором, що стало підставою його звернення до суду з позовом про визнання договору про відступлення право вимоги № 2 від 17.04.2019 недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

17.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерджи груп" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФПК" Уран" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення №2 від 27.03.2019р. (далі Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Первісний кредитор повністю відступає, а Новий кредитор приймає у повному обсязі на себе всі права вимоги, що належать Первісному кредиторові, і стає повноцінним кредитором за контрактом № 23/142-07 від 07.12.2007 та зберігальною розпискою від 31.01.2008 (далі - Основні договори), що укладені між Первісним кредитором та Приватним акціонерним товариством «Новокраматорський машинобудівний завод».

Згідно з пунктом 1.2 Договору Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов`язань за Основними договорами, а саме: вимагати передачі та/або повернення зі зберігання майна - корпус барабана кресл. 1-227101-01 (специфікація № 2 до Контракту № 23/142-07 від 07.12.2007) вартістю 698 400,00 грн. з ПДВ, разом із всіма документами на це майно.

Відповідно до пункту 6.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 вказаного Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

В свою чергу, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В статті 181 Господарського кодексу України, яка визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зазначається, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Наразі слід зазначити, що спірний договір укладено між відповідачем1 та відповідачем-2 в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено печатками.

Заявляючи позов про визнання недійсним спірного договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Договір про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерджи груп" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФПК" Уран" (Новий кредитор) не зачіпає права та інтереси Приватного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статті 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Господарський суд зауважує, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (435-15), Земельним кодексом України (2768-14), Сімейним кодексом України (2947-14), Законом України від 12 травня 1991 року №1023-XII (1023-12) «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV (161-14) «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

З системного аналізу наданих у справу доказів суд дійшов висновку про те, що сама по собі наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджи Груп» заборгованості перед позивачем, в даному випадку не могла бути покладена в основу обґрунтованих позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Дослідивши оспорюваний договір відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019, суд не встановив наявність тих обставин, з якими Закон пов`язує визнання угод недійсними, а тому враховуючи вищезазначені обставини та приписи чинного законодавства України, господарський суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати розподіляються відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФПК "Уран" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Груп" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2 від 17.04.2019 - відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне рішення складено 31.08.2020.

Суддя І.Ф. Мельниченко