ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2020 Справа № 917/936/20

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АДФ Дніпро», 49008, м. Дніпро, вул. Робоча, 166А,

до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод», 39621, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Івана Приходька, 141,

про стягнення 3 229,15 грн.

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АДФ Дніпро» до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» про стягнення 3 229,15 грн., з яких 2 856,00 грн. - основний борг за договором поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р., 294,68 грн. - пеня, 37,16 грн. - інфляційні втрати, 41,31 грн. - відсотки річних.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.06.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав оплату за товар у строк, визначений договором поставки № 0134-СН від 10.04.2019 р. та додатковою угодою № 4 до вказаного договору, чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеним договором та законом.

У відзиві на позов № 40-21/109 від 02.07.2020 р. (вх. № 7033 від 06.07.2020 р.) відповідач стверджує про те, що позивачем не було дотримано умов договору № 0134-СН від 10.04.2019 р. та норм чинного законодавства в частині надання відповідачу сертифікату якості та сертифікату відповідності на товар, а тому, на думку останнього, докази здійснення поставки товару відсутні.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

10.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АДФ Дніпро» та Публічним акціонерним товариством «Кременчуцький сталеливарний завод» було укладено договір поставки № 0134-СН.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Постачальник (ТОВ «АДФ Дніпро») зобов`язувався поставити і передати у власність Покупцю (ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод») визначений цим договором товар в порядку та на умовах, визначених цим договором, а Покупець - прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1.2 договору найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), визначаються специфікацією -(ями), що є додатками до цього договору.

11.10.2019 року сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до договору поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р., якою доповнено договір специфікацією № 5 на загальну суму 2 856,00 грн.

На виконання зазначених норм договору поставки № 0134-СН від 10.04.2019 р. та додаткової угоди № 4 до вказаного договору позивач передав у власність відповідача товар на суму 2 856,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 505 від 12.11.2019 р., підписаною сторонами.

Згідно з п. 4 додаткової угоди розрахунки за товар по даній додатковій угоді здійснюються протягом 30 календарних днів з дати поставки.

Позивач вказує, що відповідач в порушення умов договору за отриманий товар не розрахувався, з огляду на що заявив до стягнення з відповідача 3 229,15 грн., з яких 2 856,00 грн. - основний борг за договором поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р., 294,68 грн. - пеня, 37,16 грн. - інфляційні втрати, 41,31 грн. - відсотки річних.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: договір поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р., додаткова угода № 4 до вказаного договору, видаткова накладна № 505 від 12.11.2019 р. та ін.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов`язання за договором № 0134-СН від 10.04.2019 р. щодо здійснення поставки товару. Так, судом досліджено видаткову накладну № 505 від 12.11.2019 р. та встановлено, що вона має всі необхідні реквізити, підписана сторонами та скріплена печатками, тож приймається судом у якості належного доказу виконання позивачем умов договору № 0134-СН від 10.04.2019 р. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором та приписів цивільного законодавства України за отриманий товар не розрахувався.

Наведені у відзиві № 40-21/109 від 02.07.2020 р. (вх. № 7033 від 06.07.2020 р.) заперечення Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» судом не приймаються з огляду на наступне:

Так, згідно з п. 4.1 договору поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р. підтвердженням якості та комплектності товару з боку Постачальника є сертифікат якості, сертифікат відповідності.

Водночас, відповідно до п. 2.4 договору № 0134-СН від 10.04.2019 р. датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної або дата на товарно-транспортній накладній перевізника або дата календарного штемпеля залізничної накладної чи квитанції про приймання вантажу.

Також пунктом 9.2 договору визначено, що товар приймається Покупцем згідно видаткової накладної. Відвантаження товару Покупцю здійснюється після пред`явлення останнім довіреності на право отримання товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, договором № 0134-СН від 10.04.2019 р. не встановлено обов`язку Постачальника надавати Покупцю сертифікат якості чи сертифікат відповідності на товар.

Крім того, відповідно до п.п. 9.3, 9.4 договору поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р. приймання товару за кількістю та якістю здійснюється Сторонами в порядку, що визначається відповідним чинним законодавством. З інших питань приймання-передачі товару, що не передбачені цим договором, Сторонам слід керуватись Інструкцією про порядок приймання передачі продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. № П-6, та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П 7.

Згідно з п. 14 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П 7, приймання продукції за якістю і комплектністю здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація тощо). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не призупиняє прийомку продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектністю продукції і в акті вказується, які документи відсутні.

Наявна в матеріалах справи видаткова накладна № 505 від 12.11.2019 р., підписана сторонами, не містить відомостей про відсутність супровідних документів на поставлену продукцію.

Крім того, відповідачем не надано до суду будь-яких актів, що свідчили б про відсутність в момент постачання продукції супровідних документів, зокрема, сертифікату якості та сертифікату відповідності на товар.

Окремо суд зазначає, що згідно ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору поставки або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору та повернути товар продавцеві.

Таким чином, у разі відсутності під час передачі товару необхідних документів, що стосуються товару, покупець має право відмовитися від договору та повернути товар продавцеві.

Проте, документи, які б свідчили про таку відмову покупця від поставленого товару у зв`язку з неналежністю виконання постачальником своїх зобов`язань по договору суду не надано.

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 856,00 грн. заборгованості за договором поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р. підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 10.5 укладеного сторонами договору визначено, що у випадку порушення Покупцем строку розрахунку за поставлений товар останній сплачує на користь Постачальника неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час порушення грошового зобов`язання від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 294,68 грн. пені за прострочення здійснення оплати за поставлений товар за договором № 0134-СН від 10.04.2019 р., суд прийшов до висновку, що зазначені вимоги відповідають вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З посиланням на вказані нормативні положення, позивачем приведено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 37,16 грн. та 3 % річних в розмірі 41,31 грн. (розрахунок в матеріалах справи).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АДФ Дніпро» в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Івана Приходька, 141, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АДФ Дніпро» (49008, м. Дніпро, вул. Робоча, 166А, ) 2 856,00 грн. - основний борг за договором поставки товару № 0134-СН від 10.04.2019 р., 294,68 грн. - пеня, 37,16 грн. - інфляційні втрати, 41,31 грн. - відсотки річних, 2 102,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 01.09.2020 р.

Суддя О.С. Мацко