ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

07 вересня 2020 року м.Харків Справа № 913/513/20

Провадження №7/913/513/20

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Тацій О.В.,

розглянувши матеріали позовної заяви Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» (93412, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, проспект Космонавтів, буд. 9-А, ідентифікаційний код 13405551)

до фізичної особи-підприємця Попова Геннадія Вікторовича (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 )

про стягнення заборгованості у розмірі 194 787,56 грн.,

Без повідомлення та виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до фізичної особи-підприємця Попова Геннадія Вікторовича про стягнення заборгованості у розмірі 194 787,56 грн., в якому просить:

- стягнути з фізичної особи-підприємця Попова Геннадія Вікторовича на свою користь основний борг з оплати спожитих комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 136 731,79 грн., пеню у сумі 51 884,55 грн., 3% річних у розмірі 4 054,05 грн. та інфляційні витрати у сумі 2 117,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» за відсутності укладеного письмового договору про надання комунальних послуг, на підставі фактичних договірних відносин, під час надання послуг з централізованого опалення поставило фізичній особі-підприємцю Попову Геннадію Вікторовичу до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (закусочна «Трактир») у опалювальних сезонах 2018-2019 та 2019-2020 років у період з 01.11.2018 року по 16.04.2020 року теплову енергію шляхом надання послуги з опалення на загальну суму 136 731,79 грн.

Однак, відповідач, не зважаючи на фактичне користування послугами з централізованого опалення, в порушення вимог чинного законодавства свої грошові зобов`язання з оплати вартості спожитих комунальних послуг не виконав.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язань у відповідача виникло право на стягнення основної заборгованості з оплати комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 136 731,79 грн., а також на підставі ст. 1 ЗУ «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» пені у сумі 51 884,55 грн., та в силу положень ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних з простроченої суми у розмірі 4 054,05 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 117,17 грн. нараховані на відповідні суми заборгованості за окремі періоди прострочення протягом періоду з 21.11.2019 року по 19.08.2020 року. Загальний розмір заборгованості складає 194 787,56 грн.

Зазначене стало підставою для звернення позивача з відповідними позовними вимогами до суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ГПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ГПК України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно ч. 2 ст. 164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з положеннями ч. 2 цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Приписами ст. 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Стаття 20 Господарського процесуального кодексу України визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Так, відповідно до п.п. 1 та 16 ч. 1 зазначеної статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

16) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.05.2018 року у справі №910/11188/17 зроблено висновок та зазначено, що при вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у ст. 3 ГК України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб`єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічний висновок наведено у п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 року "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам".

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити з суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Судом встановлено, що предметом даного позову є матеріальна грошова вимога позивача до відповідача про стягнення з нього заборгованості за фактично спожиті ним, як фізичною особою-підприємцем, комунальні послуги з централізованого опалення під час здійснення господарської діяльності у приміщенні за відповідною адресою.

Аналізуючи заявлені вимоги на предмет їх належності до господарської юрисдикції, суд зазначає наступне.

З доданих до позовної заяви документів вбачається, що послуги з централізованого опалення надавалися за адресою АДРЕСА_2, за якою знаходиться приміщення закусочної.

Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 07.07.2020 року, приміщення закусочної за вказаною адресою є об`єктом права приватної спільної часткової власності, в якому кожному з співвласників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належить по Ѕ частці.

Разом з тим, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Попов Геннадій Вікторович має статус фізичної особи-підприємця, одним з зареєстрованих видів підприємницької діяльності якого вказано:

- Код КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

При цьому, відомості про ідентифікаційний код відповідача у змісті позовної заяви та доданих до неї документах відсутні, у зв`язку з чим на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не можливо встановити чи є відповідач Попов Геннадій Вікторович , якому належить Ѕ частка приміщення закусочної за адресою: АДРЕСА_2 , однією і тією ж особою, що і фізична особа-підприємець Попов Геннадій Вікторович.

Тобто, суд, виходячи з наявної інформації, позбавлений можливості встановити факт належності відповідача до суб`єктів господарювання, як і не може констатувати факт належності приміщення закусочної саме фізичній особі-підприємцю Попову Геннадію Вікторовичу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦК України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Положеннями ст. 25 цього Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 26 ЦК України, всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України, суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ГК України, громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи.

Однак, як вже було зазначено вище, навіть, за умови подальшого підтвердження наявності у відповідача статусу фізичної-особи підприємця, матеріали позовної заяви не містять відповідних доказів на підтвердження того, що відповідач використовував приміщення за адресою: АДРЕСА_2, саме як фізична особа-підприємець для використання у своїй підприємницькій діяльності.

А посилання на складений представниками позивача за участі мешканців будинку акт обстеження системи опалення, згідно якого за даною адресою знаходиться приміщення кафе «Трактир», однозначно не свідчить про факт його дійсного та реального існування протягом означеного періоду надання комунальних послуг з централізованого опалення та здійснення відповідачем як фізичною особою-підприємцем, своєї підприємницької діяльності саме у вказаному приміщенні.

Крім цього, слід зауважити, що у змісті акту відсутнє уточнення про здійснення у приміщенні кафе певного виду господарської діяльності.

Також, не може бути підтвердженням вказаного факту і копія листа за вх. №22 від 22.02.2019 року, яка не засвідчена підписом особи, яка його склала.

У такому випадку доцільно додати до позовної заяви документи, які б достовірно підтверджували факт здійснення відповідачем в приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, конкретного виду підприємницької діяльності.

У свою чергу у цьому контексті слід відзначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах у справах № 263/15943/17 від 26.06.2019 року, № 904/10132/17 від 15.05.2019 року, № 2-7615/10 від 14.03.2018 року, № 522/7909/16-ц від 05.06.2018 року, неодноразово зазначала, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Більш того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач діяв у спірних правовідносинах як фізична особа-підприємець.

При цьому, в позовній заяві зазначено і про відсутність укладеного з відповідачем як фізичною особою-підприємцем за вказаною адресою договору про надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, що може слугувати беззаперечним доказом наявності між сторонами господарських правовідносин.

Отже, наразі надані позивачем документи, не дають підстав вважати, що відповідач дійсно є фізичною особою-підприємцем та між сторонами у період надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2, існували господарські правовідносини, що у своїй сукупності давало б можливість беззаперечно стверджувати про приналежність даного спору до господарської юрисдикції.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 162 ГПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що нарахування заборгованості за надані житлово-комунальні послуги здійснювалося виходячи з всієї площі приміщення за адресою: АДРЕСА_2.

При цьому, як було встановлено вище вказане приміщення на праві спільної часткової власності у рівних частках належить двом співвласникам.

Однак, у порушення п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позивачем не викладено обставини, якими було б обґрунтовано підстави для стягнення з відповідача вартості наданих житлово-комунальних послуг з розрахунку всієї площі приміщення, а не його Ѕ частки, яка належить останньому.

Також, заявляючи вимогу про стягнення всієї суми заборгованості позивачем не обґрунтовано не залучення до участі у справі у якості співвідповідача другого співвласника.

Крім того, незрозумілим є нарахування позивачем заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, виходячи з тарифів для населення, оскільки, на переконання позивача, відповідач є суб`єктом господарювання та здійснює у нежитловому приміщенні підприємницьку діяльність. Більш того, розрахунок суми пені здійснений на підставі ЗУ «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій».

На безпідставності нарахування особі, яка здійснює підприємницьку діяльність, заборгованості за надані житлово-комунальні послуги на підставі тарифів для населення наголошував і Верховний Суд у постанові від 22.02.2018 року у справі № 359/7497/16-ц.

Крім того, в силу вимог п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити у тому числі обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Позаяк, позивачем здійснено розрахунок сум, що стягуються, без належного обґрунтування своїх позовних вимог та без врахування того, що відповідачу належить лише Ѕ частка приміщення та не зважаючи на те, що у разі наявності між сторонами господарських правовідносин не підлягає розрахунок заборгованості за надані житлово-комунальні послуги на підставі тарифів для населення.

За таких обставин, оскільки позивачем не дотримано вимог, встановлених ст.ст. 162, 164 ГПК України, суд вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху та надати позивачу строк для усунення допущених недоліків позовної заяви.

У свою чергу, суд також вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно зі ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

У даному випадку, залишення судом позовної заяви без руху та надання заявнику строку на усунення зазначених в ній недоліків позовної заяви є певним обмеженням при зверненні до суду, проте, таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено ГПК України і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, суд вважає необхідним встановити позивачу спосіб усунення недоліків шляхом: подання суду доказів, якими б підтверджувався факт належності спору до юрисдикції господарських судів; надання письмових пояснень, в яких необхідно навести належне обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням вказаних в ухвалі суду недоліків; надання обґрунтованого розрахунку сум заборгованості, що підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 162, 163, 164, 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Залишити без руху позовну заяву Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго».

2. Встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом 7 (семи) днів з дня вручення даної ухвали.

3. Роз`яснити позивачу, що якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із такою заявою.

Згідно ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України, дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 07.09.2020 року. Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Тацій