ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

"03" вересня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2099/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Тарасенко Ю.Г.

за участю представників:

від прокуратури: Озерова О.Д. посвідчення,

від позивача: Стапінський А.О. довіреність,

від відповідача: не з`явився,

розглядаючи справу №916/2099/20

за позовом: Виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 (65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 89) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65012, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15)

до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, вул. Єжи Ґедройця, № 5, м. Київ) в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства Українська залізниця (вул. Пантелеймонівська, буд. 19, м. Одеса, 65012)

про стягнення 63 702,58 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях звернувся до АТ «Українська залізниця» з позовом, в якому просить Господарський суд Одеської області стягнути з АТ «Українська залізниця» заборгованість з орендної плати у розмірі 59 260,41 грн. та пеню у розмірі 4 442,17 грн., усього 63 702,58 грн. та стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову на рахунок прокуратури області.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором оренди від 27.06.2012р. щодо сплати орендної плати.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.07.2020р. позовну заяву Виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 (вх. №2171/20 від 21.07.2020р.) залишено без руху у зв`язку з невірним зазначенням повного найменування відповідача та, відповідно, відсутністю належних доказів направлення позовної заяви відповідачу за належною адресою, встановлено позивачеві строк для усунення недоліків.

06.08.2020 року від Виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли письмові пояснення (вх. №20862/20), із змісту яких вбачається усунення недоліків позовної заяви, встановлених ухвалою суду від 27.07.2020р.

11.08.2020 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2099/20, постановлено справу № 916/2099/20 розглядати за правилами Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи в судовому засіданні на 03.09.2020р. об 11:40 год.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та позивача, господарський суд дійшов до висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду, з огляду на наступне.

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").

Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Частиною третьої наведеної вище норми встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках - прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Таким чином, обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся (постанова ВС від 28.08.2020 року у справі №914/535/19).

Отже, право прокуратури на звернення до суду в інтересах уповноваженого суб`єкта, не може презюмуватися, як безспірне.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.

Сам лише факт відсутності звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту своїх прав та інтересів.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема у постанові від 05.12.2018 р. у справі № 923/129/17.

Як вбачається з позовної заяви (вх.№2171/20 від 21.07.2020), прокурор обґрунтовував неналежне виконання Регіональним відділенням Фондом державного майна України по Одеській та Миколаївській областях своїх обов`язків бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо вжиття заходів спрямованих на захист інтересів держави шляхом звернення з відповідним позовом до суду на підставі того, що упродовж 2019 р. на відповідному рахунку не має коштів для сплати судового збору, на підтвердження чого до позовної заяви було додано матеріали листування між Одеською місцевою прокуратурою №4 та Фондом державного майна України.

Проте, зміст доданого до матеріалів позовної заяви, адресованого регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, листа прокуратури № 16.04-52-5087ВИХ-20 від 16.07.2020 року свідчить про те, що прокурором повідомлено що Одеською місцевою прокуратурою № 4 до господарського суду Одеської області підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі РВ ФДМ України по Одеській та Миколаївській областях до AT «Українська залізниця», третя особа на стороні позивача: ДП «Одеський морський торгівельний порт» про розірвання договору, повернення майна вартістю 792 250,00 грн., стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 59 260,41 грн. та пені 4 442,17 грн., у той час, як вбачається з позовної заяви Одеською місцевою прокуратурою № 4 заявлено лише позовну вимогу щодо стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях до державного бюджету України заборгованості з орендної плати за договором оренди у розмірі 59 260,41 грн. та пені у розмірі 4 442,17 грн., всього 63 702,58 гривень.

Так, питання щодо розірвання договору оренди та повернення майна вартістю 792 250,00 грн., у спірних відносинах в судовому порядку взагалі не порушувалося.

Відповідно до Рекомендацій Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону, щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені й ефективні органи.

Консультативна рада європейських прокурорів (далі - КРЄП), створена Комітетом міністрів Ради Європи 13.07.2005, у Висновку № 3 (2008) Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права наголосила, що держави, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, мають забезпечувати реалізацію цих функцій згідно з такими, зокрема, принципами: діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами й обов`язками, що й будь-яка інша сторона, і не повинні мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін); обов`язок прокурорів обґрунтовувати свої дії та розкривати ці причини особам або інститутам, задіяним або зацікавленим у справі, має бути встановлений законом.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації CM/Rec (2012)11 щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятої Комітетом міністрів Ради Європи 19.09.2012, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. При цьому обов`язки та повноваження прокурорів за межами кримінального судочинства мають завжди встановлюватися та чітко визначатися у законодавстві (пункт 3 цієї Рекомендації).

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до господарського суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

Проаналізувавши правові висновки Верховного Суду та нормативне регулювання питання здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді у розрізі фактичних обставин, встановлених у розглядуваній справі, суд дійшов висновку, що таке представництво: по-перше може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону № 1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього.

Як вбачається з матеріалів справи, що розглядається, та змісту позовної заяви, виконувач обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 в обґрунтування необхідності захисту порушення, на його думку, інтересів держави та підстав для звернення до суду зазначив, що державний орган не вжив заходів по стягненню з відповідача несплаченої суми заборгованості з орендної плати та пені, внаслідок чого належні до сплати суми за договором не надійшли до Державного бюджету та завдана шкода економічним інтересам держави, що в свою чергу, покладає на органи прокуратури обов`язок представництва інтересів держави в суді.

У якості доказу нездійснення РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях захисту інтересів держави прокурор посилається на те, що уповноваженим суб`єктом владних повноважень заходи спрямовані на захист інтересів держави шляхом звернення з відповідним позовом до суду не здійснювались на підставі того, що упродовж 2019 р. на відповідному рахунку не має коштів для сплати судового збору за подання позовної заяви.

Проте, до суду не подано жодного належного у розумінні приписів процесуального закону доказу на підтвердження не здійснення РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях заходів, спрямованих на захист інтересів держави шляхом подання відповідного позову та відсутні належні та допустимі докази саме відсутності у РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях на відповідному рахунку коштів, необхідних для сплати судового збору за подання позовної заяви.

Натомість, в матеріалах справи є докази щодо проведення претензійної роботи Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, а саме претензія РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях за вих. № 11-06-01519 від 12.11.2019р., відповідно до якої останній вимагає сплатити до державного бюджету заборгованість по орендній платі у сумі 58900,99 грн. та пені - 4418638 грн. та повідомляє відповідача, що у разі невиконання зазначених вимог Регіональне відділення ФДМУ по Одеській області, у відповідності до умов договору оренди, змушено буде звернутися до Господарського суду Одеської області щодо розірвання договору оренди та стягнення завданих збитків у вигляді заборгованості з орендної плати і пені.

Тобто, з наведеного вбачається, що позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору. Поряд з цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, де були наведені причини, за яких заходи правового реагування не вживались саме до цього часу, та не було наведено жодного обґрунтування, які б свідчили про те, що позивач не мав наміру здійснити судовий захист інтересів держави у разі появи відповідного фінансування, одже прокурором не доведено, що позивач не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до відповідача протягом певного часового періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неможливість виконання позивачем функцій із захисту інтересів держави.

Суд також враховує, що з матеріалів справи вбачаються обставини недотримання прокурором обов`язкової процедури, передбаченої абзацом 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якої прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Адже наразі бездіяльність РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях не можна вважати встановленою за умов відсутності будь-яких звернень прокурора до позивача до подання позову з метою надання вказаному уповноваженому суб`єкту владних повноважень можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, водночас до позовної заяви додано лише повідомлення, адресоване РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях від 16.07.2020р. № 16.04-52-5087вих-20, яким прокурор повідомив відповідний орган про звернення до суду від його імені.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Так, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua), Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях протягом 2020 року неодноразово зверталось до Господарського суду Одеської області за захистом свої порушених прав та інтересів шляхом звернення з відповідними позовними заявами. Отже позивач має можливість самостійно здійснити заходи щодо звернення до суду з відповідним позовом до відповідача.

Враховуючи наведене, суд критично оцінює твердження виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 про доведення прокурором "нездійснення" позивачем захисту інтересів держави. За таких обставин, суд дійшов висновку, що прокурор у цій заяві не зазначив в чому саме полягає неможливість РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях звернутися із позовом про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, в особі якого в інтересах держави з позовом до суду звернувся виконувач обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4, має підстави і можливість самостійно захищати свої права та прокурор не довів неможливості реалізації такого захисту безпосередньо позивачем.

При цьому, суд бере до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18, згідно якого звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Отже, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, за твердженням прокурора, повідомив органи прокуратури про невжиття ним заходів щодо звернення до суду за захистом права державної власності на спірний об`єкт нерухомого майна у зв`язку з відсутністю коштів, необхідних для сплати судового збору.

Суд ще раз зауважує, що право подавати позов, прокурор має лише, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження. При цьому, інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати та довести наявність підстав для здійснення представництва. Саме лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, не достатньо для встановлення судом правових підстав для представництва. Доведення цих підстав здійснюється у загальному порядку відповідно до вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Між тим прокурором до господарського суду не подано жодного належного у розумінні приписів процесуального закону доказу на підтвердження усвідомленої пасивної поведінки уповноваженого суб`єкта владних повноважень - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, яка би втілювалась у нездійсненні останнім захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18, з метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень ГПК України у справах за позовами прокурорів Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Такого ж висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 925/226/18.

Таким чином, суд доходить висновку, що прокурором не дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та не доведено невжиття Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, відтак і бездіяльності позивача, а отже не довів підстав для представництва РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях при зверненні з цим позовом до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов Виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення 63 702,58 грн. підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Беручи до уваги приписи п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та відсутність клопотання від платника судового збору, підстави для повернення судового збору цією ухвалою відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 86, п. 2 ч.1 ст.226, ст.ст. 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги Виконувача обов`язків керівника Одеської місцевої прокуратури №4 (65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 89) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65012, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15, ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, вул. Єжи Ґедройця, № 5, м. Київ) в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства Українська залізниця (вул. Пантелеймонівська, буд. 19, м. Одеса, 65012, ) про стягнення 63 702,58 грн. - залишити без розгляду.

Ухвала набрала законної сили 03.09.2020р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з дня її проголошення (підписання).

Повний текст ухвали складено 07.09.2020р.

Суддя О.В. Цісельський