ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.08.2020 Справа № 905/846/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Харакоза К.С.,

секретар судового засідання (помічник судді) Колтак Т.М.,

розглянувши справу за позовом Добропільської міської ради, м.Добропілля, Донецька область,

до відповідача Фізичної особи-підприємця Шишкіної Тетяни Іванівни, м.Добропілля, Донецька область,

про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею,

за участю представників сторін:

від позивача - Чернець О.М., Верещага О.Ф.,

від відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Добропільська міська рада, м.Добропілля, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області із позовною заявою до відповідача Фізичної особи-підприємця Шишкіної Тетяни Іванівни, м.Добропілля, Донецька область, про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею від 26.02.1998 року.

Ухвалою суду від 12.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 905/846/20; справу №905/846/20 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.06.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі 905/846/20 на тридцять днів.

Ухвалою суду від 28.07.2020 закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті.

Обставинами, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, є порушення законодавства, що були допущені при видачі відповідачу Державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ДН №043829 від 26.02.1998 року.

Зокрема, як вважає позивач, було допущено порушення ст.ст. 3, 4, 10 Земельного Кодексу УРСР та Інструкції від 15.04.1993 № 28, через те, що акт видано на підставі рішення Виконавчого комітету Добропільської міської ради Народних депутатів від 18.02.98 року № 53, а не на підставі рішення міської ради.

Також, в обґрунтування звернення з позовом, позивачем зазначено, що оскільки відповідач є фізичною-особою підприємцем, який використовує спрощену систему оподаткування, вона звільнена від сплати земельного податку, в наслідок чого позивач позбавлений можливості отримувати плату за землю.

Відповідач проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що земельну ділянку ним було отримано у відповідності до норм чинного законодавства України, зокрема відповідач зазначає, що на спірній ділянці знаходиться магазин та обслуговуючі споруди що належать відповідачу на праві приватної власності, для обслуговування яких 18 лютого 1998 року рішенням виконавчого комітету Добропільської міської ради № 53, відповідачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,1166 га, а спірний акт було надано 26 лютого 1998 року на виконання зазначеного рішення.

Вказаний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 306. Відповідач наголошує на відсутності передбачених статтею 141 ЗК України підстав для припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою.

16.06.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якій він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилаючись на ст.ст. 11, 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції, що діяла на час видачі спірного акту, вказує на законність рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради № 53 від 18 лютого 1998 року, з огляду на те, що Виконавчий комітет був підконтрольним виконавчим органом Добропільської міської ради народних депутатів.

Також відповідач вказує на безпідставність доводів позивача щодо відсутності у останнього примірника рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради № 53 від 18 лютого 1998 року, та необізнаністю про його існування до проведення перевірки 13.12.2019.

13.08.2020 від відповідача надійшла заява від 12.08.2020 року про застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позову.

Позивач, заперечуючи проти застосування строку позовної давності, повідомляє, що про порушення вимог чинного законодавства позивачу стало відомо лише під час обстеження земельної ділянки - 13.12.2019, а у інший спосіб він не міг довідатися про порушення свого права раніше, оскільки другий примірник оскаржуваного документа у міській раді був відсутній, так як спірний Державний акт було видано управлінням земельних ресурсів, який не входив до структури Добропільської міської ради.

Розглянувши справу, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та заявленими після спливу строку позовної давності.

Висновок суду ґрунтується на наступному:

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Реалізуючи своє право на судовий захист позивач звернувся із позовом за захистом свого права на розпорядження земельною ділянкою.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтею 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані в ст.126 ЗК України, зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою державним актом на право постійного користування, а право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Згідно із п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 Про деякі питання розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин у спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у 1998р., а тому до таких слід застосовувати законодавство, яке діяло на момент виникнення таких правовідносин, а саме Земельний кодекс України в редакції від 22.06.1993.

Статтею 1 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 передбачено, що земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього.

Відповідно до ст.10 ЗК України в редакції від 22.06.1993, до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території, зокрема, належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; ведення земельно-кадастрової документації; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів; вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції.

Згідно ч.1 ст.17 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 17 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993, Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Згідно ч.2 ст.19 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993, міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

16 травня 1997 року між відповідачем (покупець) та Фондом Державного майна України (продавець) було укладено договір № 37 купівлі-продажу будівлі площею 65,2 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

19 травня 1997 року Добропільською міською радою народних депутатів відповідачу видано свідоцтво про право власності № 111 на магазин за адресою м. Добропілля вул. Леніна 156а.

25.06.1997 року Добропільською міською радою народних депутатів відповідачу видано свідоцтва про право власності № 220/6, на гараж за адресою м. Добропілля вул. Леніна 156.

Рішенням Виконавчого комітету Добропільської міської ради від 18.02.1998 р. № 53 відповідачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,1166 га, в м. Добропілля по вул. Леніна, 156, для обслуговування та експлуатації комплексу магазину та обслуговуючих споруд.

Докази скасування зазначеного рішення до суду не надані.

26 лютого 1998 року Виконавчим комітетом Добропільської міської Ради народних депутатів відповідачу було видано Державний акт на право постійного користування землею, площею 0,1166 га в м. Добропілля, по вул. Леніна, 156, для обслуговування та експлуатації комплексу магазинів та обслуговуючий споруд. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 306.

Ч.1. ст. 22 Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993 було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Таким чином, з моменту отримання спірного державного акту (26.02.1998р.) у відповідача виникло право на користування земельною ділянкою площею 0,1166 га в м. Добропілля, по вул. Леніна, 156.

В якості підстави для скасування зазначеного акту позивач посилається на положення ст.ст. 3, 4, 10 ЗК України в редакції від 22.06.1993, яким передбачено, що саме До відання міських Рад народних депутатів у належить повноваження по передачі земельний діянок у користування, та, відповідно рішення виконавчого комітету прийнято поза межами повноважень.

Надаючи оцінку зазначеному доводу, суд враховує визначену положеннями ст.ст. 5, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» систему органів місцевого самоврядування, а саме те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, є територіальні громади, від імені та в інтересах яких здійснюють відповідні функції і повноваження сільські, селищні, міські ради. В межах міста Добропілля такою радою є позивач.

Виконавчі комітети сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є виконавчими органами (ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), які виконують власні та делеговані повноваження.

Тобто, рішення про передачу відповідачеві земельної ділянки було прийнято виконавчим органом позивача - Виконавчим комітетом Добропільської міської ради.

Висловлюючись щодо відсутності повноважень свого виконавчого органу, позивач не приймає до уваги, що положеннями ч.2. ст.3 ЗК України в редакції від 22.06.1993 передбачено можливість делегування повноважень щодо передачі земельних ділянок органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

За змістом позову позивач зазначає, що рішення про делегування виконавчому комітету міської ради повноважень про передачу земельних ділянок у користування не приймалось.

Проте жодних доказів відсутності повноважень виконавчого комітету на передачу земельних ділянок позивачем не надано.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту порушення вимог закону під час отримання відповідачем спірної ділянки у користування, що є підставою для відмови задоволені позову.

Як було зазначено вище, позивачем подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки спірний акт було видано в 1998 році, а позивач звернувся із позовом до суду у 2020 році.

Позивач заперечував проти порушення ним строку позовної давності, зазначаючи, що він дізнався про порушення свого права тільки у грудні 2019 року під час проведення перевірки комісією із самоврядного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності міста Добропілля.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Враховуючи раніш встановлені обставини, що відповідач отримав земельну ділянку у користування у 1998 р. та відкрито нею володіє шляхом розташування на ній об`єктів нерухомого майна, строк позовної давності має відраховуватись із дати видачі спірного акту - з 26 лютого 1998 р., який, відповідно сплив 25 лютого 2001р.

В якості додаткового спростування доводів позивача, суд приймає до уваги, що відповідно до положень ч.3 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», і міську раду і виконавчий комітет в момент надання відповідачеві спірної земельної ділянки очолювала одна і та ж особа - міський голова, тому позивач мав та повинен був дізнатись про своє порушене право.

Таким чином, за наявності заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд вважає за можливе застосувати такі наслідки, що є самодостатньою підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Таким очкуваннями, за думкою суду, є також і право відповідача на користування спірною земельною ділянкою для зайняття підприємницькою діяльністю.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

З урахуванням тлумачення ЄСПЛ, за відсутності протиправної поведінки відповідача при отриманні земельної ділянки у постійне користування та відсутності факту порушень законодавства, суд вважає, що вимоги позивача порушує справедливий баланс суспільних інтересів та може привести до порушення права відповідача на мирне володіння майном (користування земельною ділянкою), гарантоване ст.1 протоколу 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, що зумовлює відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судові витрати у вигляді судового збору залишаються на позивачеві.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 42, 73, 86, 129, 165, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову Добропільської міської ради, м.Добропілля, Донецька область, до відповідача Фізичної особи-підприємця Шишкіної Тетяни Іванівни, м.Добропілля, Донецька область, про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею - відмовити повністю.

В судовому засіданні 13.08.2020 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення

Повний текст рішення складено та підписано 25.08.2020.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Суддя К.С. Харакоз