ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 вересня 2020 року Справа № 903/1000/19

за позовом: Селянського (фермерського) господарства "Камелія" Федюк Галини Петрівни, с.Кислин, Локачинський район, Волинська область

до відповідача: Малого приватного підприємства "Ерідон", с.Княжичі, Київська область

про визнання недійсними пунктів договору та додатків договору

Суддя Шум М. С.

Секретар судового засідання: Вижовець М. О.

Представники сторін:

від позивача: Камельчук П. С., засновник

від відповідача: Боровик Б. М., адвокат

Встановив: Селянське (фермерське) господарство «Камелія» Федюк Галини Петрівни звернулося до суду з позовною заявою до Малого приватного підприємства Фірми «Ерідон» про визнання недійсним пункту 6.7 договору поставки №1632/19/98 від 18.02.2019 та пунктів 5 додатків №1632/19/98/01-Н від 18.02.2019, №1632/19/98/02-Н від 17.04.2019, №1632/19/98/03-Н від 08.05.2019 до договору №1632/19/98 від 18.02.2019, а також стягнення витрат по сплаті судового збору.

Відповідні пункти договору стосується нарахування відсотків річних згідно зі ст. 625 ЦК України, пункти додатків - нарахування відсотків річних за користування товарним кредитом згідно зі ст. 536 ЦК та ч. 5 ст. 694 ЦК України. Позивач зазначає, що спірні пункти договору суперечать нормам чинноо законодавства, порушують інтереси СФГ «Камелія» та закріплюють відповідальність без дотримання рівних умов участі сторін договору.

Ухвалою суду від 11.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву МПП Фірма "Ерідон" в позові просить відмовити повністю, оскільки останній є безпідставним та необґрунтованим, не містить допустимих та належних доказів, які б підтверджували ті обставини, що викладені у позовній заяві.

При цьому, відповідач зазначає, що долучений до позовної заяви Селянським (фермерським) господарством "Камелія" Федюк Галини Петрівни документ "спрощений фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва" не містить необхідних реквізитів, які повинен містити такий документ, не засвідчує реальну картину фінансового стану позивача; надані позивачем акти звірки взаємних розрахунків не стосуються господарських взаємовідносин між сторонами спору. Спірні пункти договору погоджені сторонами, є обґрунтованими, правомірними та такими, що не суперечать нормам чинного законодавства.

Позивач в судовому засіданні під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримав повністю, зазначив, що передбачені договором поставки №1632/19/98 від 18.02.2019 та додатковими угодами до нього штрафні санкції є надмірними та суперечать нормам чинного законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи по суті позовні вимоги заперечував, зазначив, до пункти договору відповідають приписам ЦК України.

Згідно зі статті 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, встановив-

18.02.2019 між Селянським (Фермерським) господарством «Камелія» ОСОБА_1 (покупець) та Малим приватним підприємством Фірма «Ерідон» (постачальник) укладено договір поставки №1632/19/98 відповідно до п.п 1.1., 1.2 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість такого товару. Найменування, асортимент та кількість товару, який підлягає поставці за цим договором, зазначається в додатках, які є його невід`ємною частиною (а.с. 14-19).

Відповідно до п.п 2.1, 3.1 договору ціна товару в національній валюті та її еквівалент в іноземній валюті, зазначається у додатках до цього договору. Оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в порядку, на умовах та в строки визначені даним договором та додатками до нього. У випадку поставки товару на умовах попередньої оплати, допускається оплата та поставка товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення додатків до нього. Датою оплати товару вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Згідно з п.п. 5.2 договору поставка товару здійснюється за умови дотримання покупцем строків та порядку оплати товару. В разі порушення покупцем строків чи порядку оплати товару, постачальник має право притримати поставленого товару по договору в цілому до моменту усунення тиках порушень. При порушенні покупцем порядку здійснення попередньої оплати на строк 14 календарних днів постачальник залишає за собою право відмовити покупцю в поставці товару умови попередньої (часткової) оплати якого були порушені покупцем.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що товар, який був отриманий покупцем в межах цього договору тільки за видатковими накладними підлягає повній оплаті з дотриманням умов пунктів 3.2, 3.3 цього договору, не пізніше 10 банківських днів з моменту його отримання.

Відповідно до п. 6.7 договору, який позивач просить суд визнати недійсним, встановлено, що в разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару у відповідності до умов даного договору, покупець, відповідно до ст. 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника компенсаційний платіж в розмірі 48% річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Для уникнення непорозумінь, сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом є особливим видом відповідальності, передбаченим ст. 625 ЦК України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені.).

Пунктом 9.2 договору сторони передбачили, що такий вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019, а в частині проведення розрахунків за поставлений товар до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору.

Згідно з п. 9.3 договору визначено, що даний договір включаючи додатки до нього складає повний обсяг домовленостей сторін та змінює собою всі попередні усні або письмові проекти, договори домовленості та угоди, усні або письмові укладені між сторонами щодо предмету договору. Будь-які зміни або доповнення до договору дійсні лише у випадку, якщо вони викладені у письмовій формі та підписанні повноважними представниками обох сторін.

Крім того, між Селянським (Фермерським) господарством «Камелія» ОСОБА_1 (покупець) та Малим приватним підприємством Фірма «Ерідон» (постачальник) укладено:

- додаток №1632/19/98/01-Н від 18.02.2019 до договору поставки;

- додаток №1632/19/98/02-Н від 17.04.2019 до договору поставки;

- додаток №1632/19/98/03-Н від 08.05.2019 до договору поставки.

Пунктом 5 усіх зазначених вище додатків до договору, які позивач просить також визнати недійсними, передбачено, що у разі порушення покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару на строк більше 15 календарних днів, покупець, відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 т. 694 ЦК України зобов`язаний сплатити на користь постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 36 % річних, нараховану вартість отриманого, але неоплаченого покупцем товару. Нарахування відсотків за користування товарним кредитом здійснюється від дня, коли товар підлягав оплаті за умовами додатків та закінчується днем повної оплати вартості отриманого товару (а.с. 20-21, 25-26, 29-30).

При цьому, позивач доводить, що пункт 6.7 договору поставки та пункт 5 додатків №1632/19/98/01-Н від 18.02.2019, №1632/19/98/02-Н від 17.04.2019, №1632/19/98/03-Н від 08.05.2019 до договору підлягає визнанню недійсними, оскільки волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі щодо укладення договору поставку та додатків, у зв`язку з тим, що СФГ «Камелія» постала цілком реальна перспектива припинення діяльності банкрутства, і саме з метою недопущення цього селянське (фермерське) господарство вступило в договірні відносини з МПП Фірма «Ерідон» на вкрай невигідних, обтяжливих та нерівноцінних умовах, а також таких, що прямо суперечать приписам чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку доводам позивача та відповідача, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, при цьому виходив із наступного.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договорам, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Таким чином, встановлення судом наявності або відсутності зазначених позивачем у поданому позові обставин належить до предмету доказування у даній справі.

Частинами 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2020 у справі №903/731/19 постановлено стягнути з Селянського (фермерського) господарства «Камелія» ОСОБА_1 на користь Малого приватного підприємства фірми «Ерідон» 13 842 грн. 28 коп. пені, 48 976 грн. 46 коп. 10% штрафу, 19 542 грн. 05 коп. - 48% річних, 14 656 грн. 54 коп. плати за користування товарним кредитом, 1 455 грн. 26 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Позовні вимоги Малого приватного підприємства фірми «Ерідон» були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №1632/19/98 від 18.02.2019 щодо повного та своєчасного розрахунку за переданий товар. Поряд з цим, як вбачається з рішення суду відповідач у справі (СФГ «Камелія») повністю сплатив основну заборгованість в розмірі 244 882 грн. 32 коп. за договором поставки № 1632/19/98 від 18.02.2019 після подання позову до суду.

11.02.2020 Господарським судом Волинської області на виконання рішення суду від 15.01.2020 №903/731/19 видано наказ №903/731/19-1.

Відтак, укладення та підписання договору поставки №1632/19/98 від 18.02.2019 та пунктів 5 додатків №1632/19/98/01-Н від 18.02.2019, №1632/19/98/02-Н від 17.04.2019, №1632/19/98/03-Н від 08.05.2019 до договору №1632/19/98 від 18.02.2019 та фактичне виконання даного договору, є безумовним доказом схвалення і виконання спірного правочину, що тягне за собою висновок про визнання спірних п. 6.7 договору та п. 5 додатків №1632/19/99/01-Н від 18.02.2019, №1632/19/99-02-Н від 17.04.2019 дійсним.

Обґрунтування правомірності та відповідності приписам чинного законодавства пунктів договору про нарахування відсотків річних згідно зі ст. 625 ЦК України (п. 6.7 договору) та процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу (п. 5 додатків до договору) зазначено в рішенні суду від 15.01.2020 №903/731/19, що набрало законної сили, а обставини встановлені в ньому є преюдиційними на підставі п. 4 ст. 75 ГПК України.

Твердження позивача про те, що п. 6.7 договору передбачено не підвищена ставка процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України, проте пеня є необґрунтованими.

Передбачені ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати і 3% річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (наведена правова викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №905/978/17, від 11.05.2018 у справі №922/3087/17 та від 26.04.2018 у справі №910/11857/17).

Отже, сторони в договорі узгодили інший розмір процентів річних, ніж встановлено ст. 625 Цивільного кодексу України.

Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу та пунктами 5 додатків до договору, які позивач просить визнати недійсними. Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини 2 статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання (правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.12.2018 по справі № 908/639/18).

Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному Кодексові України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (постанова ВС у складі КГС від 04.12.2019 №910/5425/18).

Щодо посилань позивача на ст. 233 ЦК України суд зазначає, що ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинена довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала б такий правочин.

Суд бере до уваги ту обставину, що позивач у справі не оскаржує договір поставки загалом з посиланням на ст. 233 ЦК України, проте лише пункти договору, які стосуються заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання та платою за користування чужими коштами. Такі пункти договору застосувуються до сторони позивача виключно у разі порушення ним взятих на себе зобов`язань. Поряд з цим, приписами чинного законодавства передбачена можливість клопотати про зменшення процентів річних, встановлених ст. 625 ЦК України, якщо такі є надміру великими порівняно з сумою основного боргу.

Крім того, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності тяжких обставин, на усунення або зменшення яких позивач змушений був укласти саме такий договір поставки на умовах, що оспорюються.

Наданий суду спрощений фінансовий звіт СФГ Камелія» не є переконливим доказом в обґрунтування таких обставин.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому в позові слід відмовити.

Господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати належить покласти на позивача та не стягувати.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 74, 86, 129, 237-238, 239, 240-241, 331 Господарського процесуального кодексу України,-

вирішив:

У позові відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення

складено 04.09.2020

Суддя М. С. Шум