РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.08.2020Справа № 910/7396/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Дочірнього підприємства "ФМ Ложістік Дніпро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик"

про стягнення 96 720,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "ФМ Ложістік Дніпро" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик" про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 96 720,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №0073 МК 20 від 01.03.2020 про наданнятранспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні, в частині забезпечення подання та завантаження транспортних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/7396/20. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 29.05.2020р. встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

З приводу повідомлення відповідача про розгляд справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем державної реєстрації відповідача є: 04071, м.Київ, Подільський район, вулиця Верхній Вал, будинок 24, офіс 55.

З урахуванням вимог господарського процесуального законодавства України, судова кореспонденція по справі (ухвала про відкриття провадження) направлялась судом за вказаними адресами відповідачів.

Проте, конверт з поштовою кореспонденцією, скерованою на адресу відповідача, було повернуто до суду у зв`язку із відсутністю адресата.

Відповідно до п. 99 Постанови №270 від 05.03.2009р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листа з ухвалою суду відповідачем та повернення їх до суду є наслідком відсутності волевиявлення відповідача щодо їх належного отримання, проте, ніяким чином не неналежним повідомленням про час та місце розгляду справи у розмінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження є днем вручення судового рішення, а отже, і належного повідомлення учасника справи.

Судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись, з процесуальними документами у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

До того ж, про дату, час, місце судового засідання по справі відповідач міг дізнатись на офіційному сайті Господарського суду міста Києва у мережі Інтернет.

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2020р. між Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" (експедитор 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик" (експедитор 1) було укладено договір №0073МК20 на надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні, за умовами п.1.1 якого експедитор 1 бере на себе зобов`язання організувати перевезення вантажів за замовленням експедитора 2, а експедитор 2 зобов`язується сплачувати за такі перевезення встановлену сторонами плату.

У п.2.1 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. визначено, що кожне окреме перевезення здійснюється на підставі заявки, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктами 2.2, 2.3 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. визначено, що найменування вантажу та умови його перевезення, час і місце автотранспорту та інша необхідна інформація узгоджується сторонами шляхом підписання заявки. Сторони домовились, що заявка може бути надана експедитору 1 шляхом факсимільного зв`язку/ електронної пошти. Заявка вважається прийнятою до виконання після її погодження сторонами шляхом факсимільного зв`язку/електронної пошти.

За умовами п.п.2.4-2.5 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. експедитор 2 несе відповідальність за достовірність викладеної в заявці інформації та надає заявку експедитору 1 не пізніше ніж за 24 години до початку завантаження, вказаних у погодженій сторонами заявці. Експедитор 1, в свою чергу, зобов`язаний підтвердити перевезення протягом 3 годин з моменту отримання від експедитора 2 заявки на перевезення вантажу, шляхом підписання отриманої заявки і направити її експедитору 2 шляхом факсимільного зв`язку/електронної пошти.

Пунктом 2.5.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що у випадку якщо експедитор має намір здійснити перевезення вантажу, проте, за певних обставин не може підтвердити заявку протягом строку, вказаного у п.2.5 договору, експедитор 1 повідомляє експедитора 2 про те, що письмове підтвердження заявки буде надіслано із запізненням.

Відповідно до п.3.1, 3.2 експедитор 1 зобов`язаний: організовувати перевезення вантажів у відповідності з прийнятими і підтвердженими заявками; забезпечити подачу належних транспортних засобів точно в строки за адресою, вказаною в прийнятій до виконання заявці та організувати перевезення вантажу, що зазначений в заявці.

Згідно п.5.1, 5.2 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. вартість послуг експедитора 1, згідно даного договору визначається кожного разу окремо та вказується в окремій заявці на відповідне перевезення. Пакет документів для оплати направляється експедитором 1 не частіше 1 разу на тиждень та включає документи по всіх перевезеннях, виконаних даного тижні, шляхом надсилання листа з описом вкладення на адресу, вказану в реквізитах даного договору.

Підпунктом 9.1.5 п.9.1 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. визначено, що підставою дострокового одностороннього розірвання договору є порушення умов п.3.2 цього договору.

Даний договір набирає чинність з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2020р. включно, або до повного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №0073МК20 від 01.03.2020р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з надання транспортно-експедиторських послуг.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" направлялись Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик" заявки на перевезення вантажу №21903779 та №21903789.

За поясненнями позивача, вказані замовлення були направлені позивачем засобами електронного зв`язку та фактично погоджені відповідачем шляхом виставлення рахунку №518 від 03.03.2020р. на суму 96720 грн.

Згідно платіжного доручення №5575 від 04.03.2020р. на суму 96 720 грн. позивачем було перераховано грошові кошти на рахунок відповідача за транспортні послуги згідно рахунків №518 від 03.03.2020р. та №519 від 03.03.2020р.

Проте, в позовній заяві вказано, що у дату та час, які вказані у заявках, транспортні засоби під завантаження відповідачем подано не було, причини вказаних обставин не повідомлено.

09.04.2020р. Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик" вимогу-повідомлення про розірвання договору №0073МК20 від 01.03.2020р. та повернення коштів №07/04 від 07.04.2020р., на підтвердження чого надано опис вкладення у цінний лист з відміткою відділення поштового зв`язку.

Проте, за поясненнями позивача, вимоги претензії відповідачем виконано не було, грошові кошти, які було сплачено Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" згідно платіжного доручення №5575 від 04.03.2020р. на суму 96 720 грн., не повернуто, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом. Правовою підставою позовних вимог визначено ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1)набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2)відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14.05.2020р. по справі №910/9213/19.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення грошових коштів на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України повинно бути доведено обставини відсутності (припинення) достатньої правової підстави утримання відповідачем грошових коштів, які було перераховано позивачем.

Наразі, зі змісту позовної заяви вбачається, що на думку позивача, відповідач ухилився від виконання погодженої та попередньо оплаченої заявки на перевезення вантажу, не подав транспортні засоби під завантаження, що стало підставою для дострокового розірвання договору №0073МК20 від 01.03.2020р., а отже, підстава для утримання сплачених Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" грошових коштів відпала.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає що позов не підлягає задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (ч.1 ст.926 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було встановлено вище, 01.03.2020р. між Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик" було укладено договір №0073МК20 на надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні, за умовами п.1.1 якого експедитор 1 бере на себе зобов`язання організувати перевезення вантажів за замовленням експедитора 2, а експедитор 2 зобов`язується сплачувати за такі перевезення встановлену сторонами плату.

У п.2.1 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. визначено, що кожне окреме перевезення здійснюється на підставі заявки, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Наразі, суд вважає доказово необґрунтованими твердження позивача про погодження сторонами заявок на перевезення №21903779 та №21903789.

При цьому, судом прийнято до уваги, що пунктами 2.2, 2.3 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. визначено, що найменування вантажу та умови його перевезення, час і місце автотранспорту та інша необхідна інформація узгоджується сторонами шляхом підписання заявки. Сторони домовились, що заявка може бути надана експедитору 1 шляхом факсимільного зв`язку/ електронної пошти. Заявка вважається прийнятою до виконання після її погодження сторонами шляхом факсимільного зв`язку/електронної пошти.

За умовами п.п.2.4-2.5 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. експедитор 2 несе відповідальність за достовірність викладеної в заявці інформації та надає заявку експедитору 1 не пізніше ніж за 24 години до початку завантаження, вказаних у погодженій сторонами заявці. Експедитор 1, в свою чергу, зобов`язаний підтвердити перевезення протягом 3 годин з моменту отримання від експедитора 2 заявки на перевезення вантажу, шляхом підписання отриманої заявки і направити її експедитору 2 шляхом факсимільного зв`язку/електронної пошти.

Пунктом 2.5.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що у випадку якщо експедитор має намір здійснити перевезення вантажу, проте, за певних обставин не може підтвердити заявку протягом строку, вказаного у п.2.5 договору, експедитор 1 повідомляє експедитора 2 про те, що письмове підтвердження заявки буде надіслано із запізненням.

Проте, доказів погодження (підписання) відповідачем заявок №21903779 та №21903789 у визначеному договором порядку матеріали справи не містять.

Крім того, умови укладеного між сторонами правочину передбачено, що заявка направляється експедитором 2 не пізніше ніж за 24 години до перевезення, тоді як до матеріалів справи позивачем не додано доказів направлення заявок №21903779 та №21903789 на погодження відповідачу за 24 години до, вказаних в останніх дат завантаження (04.03.2020р. та 05.03.2020р.).

Крім того, суд не приймає до уваги наданий позивачем витяг з електронної пошти, в якості доказу погодження відповідачем вказаних вище заявок, оскільки відповідний витяг містить відомості щодо отримання листа від ТОВ «МИЗОЛ», проте, ніяким чином не рахунків №518 від 03.03.2020р. та №519 від 03.03.2020р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик".

Крім того, судом враховано, що у заявках, які надано Дочірнім підприємством "ФМ Ложістік Дніпро", до матеріалів справи, визначено ціну послуг в розмірі 96 581,55 грн., проте, ніяким чином не 96 720 грн., як в рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик", що також вказує на те, що у суду відсутні підстави вважати відповідний рахунок погодженням з боку відповідача заявок позивача на перевезення вантажу, які додані до позову.

Відповідно до п.3.1, 3.2 експедитор 1 зобов`язаний: організовувати перевезення вантажів у відповідності з прийнятими і підтвердженими заявками; забезпечити подачу належних транспортних засобів точно в строки за адресою, вказаною в прийнятій до виконання заявці та організувати перевезення вантажу, що зазначений в заявці.

Тобто, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості посилань позивача на виникнення у відповідача обов`язку з перевезення вантажу за заявками №21903779 та №21903789.

Судом також встановлено, що згідно платіжного доручення №5575 від 04.03.2020р. на суму 96 720 грн. позивачем було перераховано грошові кошти на рахунок відповідача за транспортні послуги згідно рахунку №518 від 03.03.2020р. та №519 від 03.03.2020р.

Однак, підстави вважати, що означені грошові кошти були саме попередньою оплатою за послуги у суду відсутні. В контексті наведеного судом враховано, що згідно п.5.1, 5.2 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. вартість послуг експедитора 1, згідно даного договору визначається кожного разу окремо та вказується в окремій заявці на відповідне перевезення. Пакет документів для оплати направляється експедитором 1 не частіше 1 разу на тиждень та включає документи по всіх перевезеннях, виконаних даного тижня, шляхом надсилання листа з описом вкладення на адресу, вказану в реквізитах даного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Судом вище також зазначалось, що підпунктом 9.1.5 п.9.1 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. визначено, що підставою дострокового одностороннього розірвання договору є порушення умов п.3.2 цього договору.

Проте, з огляду на викладені вище висновки суду стосовно відсутності підстав вважати таким, що виник обов`язок відповідача виконати перевезення згідно заявок №21903779 та №21903789, у позивача не виникло у відповідності до пп.9.1.5 п.9.1 договору №0073МК20 від 01.03.2020р. права на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

За таких обставин, за висновками суду, позивачем не було доведено належними та достатніми доказами наявності підстав для одностороннього розірвання договору №0073МК20 від 01.03.2020р., а отже, і того, що у відповідача відпала підстава для утримання грошових коштів, які сплачені позивачем, що фактично виключає можливість їх стягнення згідно ст.1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на вищевикладене у сукупності, позовні вимоги Дочірнього підприємства "ФМ Ложістік Дніпро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-Логістик" про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 96 720,00 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Спичак О.М.