ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/773/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Ярош А.І., Принцевської Н. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року про передачу справи на розгляд іншого суду, м. Миколаїв, суддя Смородінова О.Г., повний текст складено та підписано 15.06.2020 року

у справі № 915/773/20

за позовом Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м.Одеса

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ

про стягнення 6 099 грн. 46 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та ухвали суду першої інстанції.

В червні 2020 року Державне підприємство "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою, в якій просило суд стягнути з розрахункового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ на свою користь суму основного боргу у розмірі 6 099 грн. 46 коп., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч умовам укладеного між Південною філією Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ договору від 01.12.2014 року № 13-2002, відповідач не виконує своїх господарських зобов`язань та не сплачує виставлені позивачем рахунки за період з грудня 2018 року по грудень 2019 року на загальну суму 6 099 грн. 46 коп.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі №915/773/20 матеріали позовної заяви Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса № Ф51/32-2.1-02/564 від 01.04.2020 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м.Київ суми основного боргу у розмірі 6 099 грн. 46 коп., а також суми у розмірі 2 102 грн., сплаченої за судовий збір передано до Господарського суду міста Києва.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в ході дослідження позовної заяви суд дійшов висновку, що остання, на підставі ст. 31 Господарського процесуального кодексу України підлягає передачі до Господарського суду міста Києва, з причин помилкового визначення позивачем правил територіальної юрисдикції (підсудності), встановлених ст. 27 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, Господарський суд Миколаївської області у оскаржуваній ухвалі зазначив, що посилання позивача на ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України є безпідставним, оскільки умови спірного договору від 01.12.2014 року № 13-2002 не містять посилань на місце його виконання, а також не містять визначення особливих умов, через які виконувати цей договір можна тільки в певному місці. Більш того, виконання вищевказаного договору фактично полягає лише у своєчасному здійсненні відповідної оплати з боку відповідача за виконані послуги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Державне підприємство "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м.Одеса з ухвалою суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі №915/773/20 про передачу справи на розгляд іншого суду скасувати, справу направити до Господарського суду Миколаївської області для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права і неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник, посилаючись на умови укладеного між сторонами договору від 01.12.2014 року № 13-2002 вважає, що виконувати роботи, відповідно до предмету договору, а саме, виконувати роботи (послуги) з радіочастотного моніторингу РЕЗ відповідача можливо виключно за адресою розташування самих РЕЗ - м. Миколаїв, пр-т Центральний та Миколаївська обл., м.Первомайськ, Підгороднянське шосе, а тому, позивачем законно та обґрунтовано було направлено позов за місцем виконання договору до Господарського суду Миколаївської області на підставі п. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі № 915/773/20, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, у розумний строк, обумовлений встановленням в Україні карантину та/або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби «COVID-19».

20.08.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ просило суд апеляційну скаргу Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року про передачу справи на розгляд іншого суду у справі № 915/773/20 - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що 01.09.2018 року у зв`язку із завершенням термінів використання радіотехнології аналогового телевізійного мовлення відбулося вимкнення аналогового радіосигналу у м. Миколаїв та м. Первомайськ усіх телерадіоорганізацій, у тому числі і відповідача. З цієї підстави, з вересня 2018 року, відповідач не використовує РЕЗ, а Південна філія, позивач по справі, припинила виконувати роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів у м. Миколаїв та м. Первомайськ. Крім того, у зв`язку з вимкненням аналогового телевізійного мовлення, ліцензії та дозволи, видані Товариству з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ втратили чинність з 01.09.2018 року.

Разом із зазначеним, відповідач, посилаючись на те, що предметом спору у даній справі виступає майнова вимога позивача про стягнення заборгованості за виконані роботи з радіочастотного моніторингу параметрів випромінювання та забезпечення електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів та випромінюючих пристроїв відповідно до договору від 01.12.2014 року № 13-2002, вважає, що суд правомірно дійшов висновку, що справа на підставі ст. 31 Господарського процесуального кодексу України підлягає передачі до Господарського суду міста Києва з причин помилкового визначення позивачем правил територіальної підсудності.

Крім цього, як зазначило Товариство з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ судом вірно зазначено, що виконання умов вищевказаного договору з боку відповідача фактично полягає у своєчасному здійсненні останнім плати за виконані роботи (послуги), що може бути виконано за місцезнаходженням замовника відповідних робіт (послуг).

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в п. 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 ч. 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України).

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі № 915/773/20 не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2014 року між Південною фiлiєю Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», м. Одеса та Товариством з обмеженою вiдповiдальнiстю «Телеканал «Тоніс», м. Київ було укладено договiр № 13-2002, згідно з розділом 1 якого, Фiлiя, на пiдставi п. 4 ст. 16 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" та Положення про Пiвденну фiлiю Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», виконує роботи (послуги) з радiочастотного моніторингу параметрів випромiнювання та забезпечення електромагнітної сумiсностi (ЕМС) радiоелектронних засобiв (РЕЗ) та випромiнюючих пристроїв (ВП), а Замовник на пiдставi Закону України "Про радіочастотний ресурс України" виконує свої зобов`язання щодо використання РЧР, а також здійснює оплату вищезгаданих робiт на рахунок Філії. Код за КВЕД-2010: 61.90. «інша дiяльнiсть у сферi електрозв`язку».

Розділом 2 вищевказаного договору визначено обов`язки сторін, а саме: Фiлiя зобов`язуєтъся виконувати роботи (послуги) по роздiлу 1 цього Договору згiдно з вимогами чинного законодавства України у галузi зв`язку, для чого здійснювати радіочастотний моніторинг РЕЗ та ВП Замовника; по заявкам Замовника у наданій йому смузі частот виявляти радiозавади, визначати джерела цих радiозавад та усувати їx у строки та у порядку, визначених діючими нормативно-правовими актами. В разi потреби здiйснювати роботи (послуги) по оформленню дозволiв та лiцензiй, проведення ПТК та iншi разовi роботи (послуги) в межах своєї компетенції згідно чинного законодавства. На виконання таких робiт Фiлiя виставляе окремий рахунок (підпункти 2.1.1.); Замовник зобов' язується своєчасно забезпечувати Фiлiю необхiдними для виконання Договору документами та інформацією, здійснювати експлуатацію РЕЗ та ВП згiдно з вимогами чинного законодавства України в галузi радiозв`язку, своєчасно здiйснювати оплату Філії згідно умов цього Договору, виконувати вимоги Філії щодо усунення виявлених порушень умов використання РЧР (підпункти 2.2.1. -2.2.4.).

Вартiсть робіт (послуг) визначається згідно Тарифів на роботи (послуги) Державного підприємства "Український державний центр радiочастот", пов`язанi з користуванням радіочастотним ресурсом України та виділенням номерного ресурсу, затверджених Рішенням НКРЗ від 11.12.2008 року №1256 та зареєстрованих Мiнiстерством юстиції України 25.12.08 року за № 1238/15929 (пункт 3.1. договору).

Пунктом 3.3. договору визначаються умови, відповідно до яких вартість робіт (послуг) може змінюватися.

Як убачається з вимог п. 3.6. договору замовник сплачує Філії за роботи (послуги) по Договору шляхом перерахування суми вартостi робiт на розрахунковий рахунок Фiлiї до 25-го числа наступного мiсяця, слiдуючоrо за розрахунковим перiодом, на пiдставi виставленого Філією рахунку. Починаючи з 26 числа, у разi несплати, нараховується пеня у розмiрi подвiйної облікової ставки НБУ, яка дiяла на той перiод. По виставленим рахункам за роботи (послуги), вказанi у п.п. 2.1.2. Договору, Замовник здійснюс оплату не пiзнiше 7-ми днiв з дня одержання такого рахунку.

Виконання робiт (послуг) підтверджується вiдповiдним двостороннiм актом виконаних робiт. Друга сторона повинна пiдписати такий акт протягом 5 (п`яти) рабочих днiв з часу надходження або надати мотивовану вiдмову вiд пiдписання акту. У випадку, коли Замовник не надiслав пiдписаний акт у вищевказаний термiн та не надав мотивованої вiдмови, акт автоматично вважається узгодженим, а роботи (послуги) виконаними та такими, що пiдлягають оплатi (п. 3.7.).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що договiр набирає чинностi з моменту пiдписання його сторонами та дiє до 31.12.2015 року, а в частинi розрахункiв до повного виконання сторонами своїх зобов`язань вiдповiдно до умов договору.

Додатком № 1 до договору № 13-2002, який дійсний з 01.12.2015 року визначено перелік РЕЗ, що підлягають радіочастотному моніторингу, періодичність радіочастотного моніторингу та оплати за місяць, яка становить 381 грн. 22 коп.

Крім того, Додатком № 1 до договору № 13-2002, який дійсний з 01.12.2016 року, також визначено перелік РЕЗ, із зазначенням їх місцезнаходження (Миколаївська область, м. Первомайськ, Підгороднянське шосе, 13 та місто Миколаїв, пр-т Центральний, 24Р) , що підлягають радіочастотному моніторингу, періодичність радіочастотного моніторингу та оплати за місяць, яка становить 381 грн. 22 коп.

Як встановлено судом першої інстанції та колегією суддів, додані до позовної заяви позивачем і договір, і додатки до нього підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Зі змісту договору також вбачається, що договір підписано в м. Одеса. При цьому, обґрунтовуючи звернення саме до Господарського суду Миколаївської області позивач зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів, в зв`язку з чим позивач вважає за можливе подати позов за місцем виконання договору від 01.12.2014 року № 13-2002, оскільки, на думку позивача, фактично договір виконувався у Миколаївській області.

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який наявний в матеріалах справи, підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий», м. Київ є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Телеканал «Тоніс», м. Київ.

Також матеріали справи містять рахунки від імені виконавця - Південної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», м. Одеса виставлені на ім`я платника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Прямий», м.Київ, а саме: від 26.12.2018 року № 10170 на суму 381 грн. 22 коп., від 23.01.2019 року № 353 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 26.02.2019 року № 1746 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 25.03.2019 року № 2508 на суму 476 грн. 52 коп., від 18.04.2019 року № 2999 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 23.05.2019 року № 4011 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 20.06.2019 року №4704 на суму 476 грн. 52 коп., від 30.07.2019 року №6119 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 21.08.2019 року № 6412 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 23.09.2019 року № 7261 на суму 476 грн. 52 коп., від 22.10.2019 року № 8398 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 21.11.2019 року №9017 на суму 476 грн. 52 коп., вiд 19.12.2019 року № 9981 на суму 476 грн. 52 коп.

Крім того, 06.02.2020 року на адресу замовника позивачем було направлено претензiю № Ф51 /32-2.1-03/233 з вимогою сплати суми боргу. Разом з претензією позивачем були повторно направленi рахунки та акти виконаних робіт від 29.12.2018 року №18-14-10170, від 31.01.2019 року № 19-14-353, від 28.02.2019 року № 19-14-1746, від 29.03.2019 року № 19-14-2508, від 26.04.2019 року № 19-14-2999, від 31.05.2019 року №19-14-4011, від 27.06.2019 року № 19-14-4704, від 31.07.2019 року № 19-14-6119, від 30.08.2019 року № 19-14-6412, від 30.09.2019 року № 19-14-7261, від 31.10.2019 року №19-14-8398, від 29.11.2019 року № 19-14-9017, від 28.12.2019 року № 19-14-9981, які не містять підпису уповноваженої особи з боку відповідача по справі.

На експлуатацію радіоелектронного засобу аналогового телевізійного мовлення, Товариству з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий», м. Київ Українським державним центром радіочастот 28.03.2018 року було видано Дозвіл № ТБ-48-0437421, дійсний до 19.06.2023 року та Дозвіл № ТБ-48-0437420, дійсний до 20.01.2013 року.

Колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також встановлено, що після дослідження позовної заяви та доданих до неї додатків, наданих Державним підприємством "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса, суд першої інстанції дійшов висновку, що остання на підставі ст. 31 Господарського процесуального кодексу України підлягає передачі до Господарського суду міста Києва з причин помилкового визначення позивачем правил територіальної підсудності, встановлених ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, про що Господарським судом Миколаївської області було постановлено відповідну ухвалу, що в свою чергу, стало підставою для звернення позивача до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення господарських справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, - просторова компетенція однорідних судів.

Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Правило територіальної підсудності, закріплене у ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, є прикладом підсудності, яка застосовується для деяких позовів, особливий характер яких обумовлює доцільність надання позивачеві можливості пред`явити позов не лише в судах за місцем проживання відповідача, тобто у порядку застосування положень загальної територіальної підсудності, але і в інших судах.

Визначена ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України підсудність за місцем виконання договору не залежить від сторін договору і можливої зміни ними свого місця проживання, не надає жодній із сторін переваг порівняно з іншою.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено ст. 532 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5)за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Правила ст. 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, п. 4 ч. 1 ст. 532) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

Так, як вірно встановлено Господарським судом Миколаївської області в оскаржуваній ухвалі від 15.06.2020 року по справі № 915/773/20, з договору від 01.12.2014 року №13-2002 та додатку № 1 до нього не вбачається, що сторони в цьому договорі погодили конкретне місце його виконання у розумінні ст. 532 Цивільного кодексу України, оскільки конкретного пункту, яким би сторони погодили вказану умову, договір не містить.

Судова колегія не приймає до уваги посилання скаржника на те, що відповідно до отриманих дозволів місце розташування РЕЗ - м. Миколаїв та м. Первомайськ Миколаївської області, а тому виконувати роботи, згідно предмету договору, а саме, виконувати послуги з радіочастотного моніторингу РЕЗ відповідача можливо виключно за адресою знаходження таких РЕЗ, оскільки предметом позовних вимог є грошова вимога про стягнення з відповідача суми заборгованості за договором, а місце надання послуг за договором (як стверджує скаржник) не може розцінюватись, як місце його виконання взагалі, так як сплата передбаченої договором вартості отриманих послуг не містить прив`язки до певного конкретного місця, тобто сторони не обумовили договором обов`язкової підстави для можливості застосування вищевикладених норм права.

З огляду на що, стягнення з відповідача заборгованості за договором безпосередньо не пов`язано з місцем надання послуг, оскільки предметом спору є вимога про стягнення заборгованості, а не спір про фактичне виконання зобов`язань (обумовлених договором послуг), а тому, у даному випадку, в розумінні ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, це не може бути підставою для вибору позивачем територіальної підступності розгляду спору на власний розсуд.

З урахуванням зазначеного, висновки суду першої інстанції про визначення підсудності справи за позовом Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ про стягнення заборгованості у розмірі 6 099 грн. 46 коп. за договором від 01.12.2014 року № 13-2002 правомірно визначено за загальними правилами підсудності, тобто за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням відповідача.

Враховуючи те, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю "Телеканал "Прямий", м. Київ не зареєстровано в Миколаївській області, а зареєстровано у м. Київ по вул. Мечнікова 2А, справу належить розглядати Господарському суду міста Києва.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду, а тому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо необхідності передачі справи № 915/773/20 за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі № 915/773/20 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", м. Одеса на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі № 915/773/20 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2020 року у справі № 915/773/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош