ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" серпня 2020 р. Cправа № 902/538/18

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко О.І.,

представників:

позивача Безпалюка О.Л.,

відповідача Бобко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (пров. Костя Широцького, буд. 24, м. Вінниця, 21012)

про стягнення 132 881 214,34 грн,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні судді Банаська О.О. перебувала справа № 902/538/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" про стягнення 132 881 214,34 грн заборгованості, з яких: 16 231 165,23 грн - 3% річних, 47 909 976,72 грн інфляційних втрат та 68 740 072,39 грн пені за договором купівлі-продажу природного газу № 16-401-Н від 28.10.2016.

26.09.2018 відповідачем до суду подано клопотання про зменшення розміру пені та про розстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до ухвали суду від 23.11.2018 призначено у справі судову економічну експертизу та зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта.

Указом Президента України від 07.05.2019 за № 195/2019 суддю Банаська О.О. призначено на посаду судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Вінницької області від 08.05.2019 здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 902/538/18, за результатами якого клопотання відповідача про зменшення пені, а також розстрочку виконання рішення суду та справу розподілено судді Тварковському А.А.

Ухвалою суду від 13.05.2019 вказану справу прийнято до свого провадження визначеним складом суду.

17.01.2020 через канцелярію суду надійшов висновок експерта №3/3/2018 від 16.01.2020 за результатами проведення судово-економічної експертизи документів у справі №902/538/18 разом із матеріалами вказаної справи.

Так, ухвалою суду від 23.01.2020 провадження у справі поновлено та призначено підготовче засідання, встановлено сторонам строк для надання пояснень по суті спору з урахуванням висновку експерта.

Під час підготовчого провадження у справі, строк якого протокольною ухвалою від 05.03.2020 судом з власної ініціативи продовжено на 30 днів на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України, учасники процесу скористалися правом на подання заяв по суті справи. Зокрема, у матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву (а.с.132-169, т.2), відповідь на відзив позивача (а.с. 237-242, т.2) та, в свою чергу, заперечення відповідача на відповідь на відзив (а.с.1-78, т. 3). При цьому після проведення судової експертизи у справі відповідачем подано заперечення щодо висновку експерта №3/3/2018 від 16.01.2020 за результатами проведення судово-економічної експертизи документів у справі №902/538/18 та ряд додаткових пояснень.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 05.05.2020.

Разом з тим розгляд справи по суті неодноразово відкладався внаслідок задоволення відповідних клопотань представників сторін, у зв`язку з дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

За результатами проведеного судового засідання 22.06.2020 судом оголошено перерву в межах розгляду справи по суті до 25.08.2020, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

У судове засідання 25.08.2020 з`явилися усі учасники справи, в т.ч. представник відповідача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Під час розгляду справи по суті представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, що містяться у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача щодо позову заперечила з підстав та обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив. При цьому представник відповідача підтримала наявні у матеріалах справи клопотання про зменшення пені, а також про розстрочку виконання рішення суду.

В якості підстави заявлених позовних вимог позивач посилається на укладений між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (Покупець) договір купівлі-продажу природного газу № 16-401-Н від 28.10.2016, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю у 2016 - 2017 роках природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах вищезазначеного договору.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 16-401-Н від 28.10.2016 у відповідача утворилась заборгованість в сумі 132 881 214,34 грн.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 16 231 165,23 грн 3% річних, 47 909 976,72 грн інфляційних втрат та 68 740 072,39 грн пені за вказаним договором.

В якості правової підстави позову позивач зазначає положення ст.ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264, 265 ГК України, ст.ст. 525, 526, 530, 625, 670, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 4, 20, 42, 46, 162-164,171, 172 ГПК України.

Суть заперечень відповідача у відзиві на позовну заяву зводиться до того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" було позбавлено можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за послуги з транспортування природного газу, оскільки:

- несвоєчасна та неповна оплата по Договору напряму залежить від рівня оплати природного газу побутовими споживачами (населенням);

- кошти, що надходять на рахунок відповідача зі спеціальним режимом використання самостійно розподіляються відповідно до затвердженого НКРЕКП алгоритму розподілу коштів та перераховуються на рахунок позивача;

- запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 держава офіційно визнає неможливість підприємства ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Таким чином, на думку відповідача, відсутність вини Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" у простроченні платежів в силу приписів ст.218 Господарського кодексу України, ст.614 Цивільного кодексу України виключають застосування штрафних санкцій у вигляді пені та нарахування 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

У відповіді на відзив позивач акцентує увагу, що за умовами укладеного Договору (п.6.1.) сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 не змінює строків та умов розрахунків за Договором. При цьому умовами п.6.3. Договору визначено, що за наявності заборгованості за попередні періоди Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Продавця, отже, відповідач дійшов хибного висновку, що був позбавлений можливості розрахуватися за поставлений позивачем природний газ. Разом з тим боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В свою чергу, відповідач у запереченні на відповідь на відзив зазначає, що оскільки оплата за природний газ проводилася в порядку та на умовах визначених постановою Кабінету Міністрів України №792 від 30.09.2015, постановою НКРЕКП №2516 від 30.09.2015, а остаточний розрахунок проводився на підставі Спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, то відповідач повністю розрахувався за природний газ і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Окремо слід зазначити, що представник позивача результати судової експертизи у справі не визнає, про що зафіксовано у протоколі судового засідання від 05.03.2020. При цьому відповідач виклав письмове заперечення щодо висновку експерта №3/3/2018 від 16.01.2020 (а.с. 183-186, т.3).

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

28.10.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" укладено Договір №16-401-Н купівлі-продажу природного газу (Договір).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору продавець зобов`язується передати покупцеві у 2016-2017 роках природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах договору. Природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Умовами Договору передбачено, що продавець передає покупцеві у період з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 620 000 тис. куб.м. Обсяги природного газу, які планується передати згідно з цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п. 2.1., 2.2. Договору).

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб. метрів природного газу, який передається за цим договором, без урахування податку на додану вартість у розмірі 20 відсотків, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, торгової націнки постачальника газу із спеціальними обов`язками (включно) становить 4957,3 грн за 1000 куб. метрів природного газу, крім того податок на додану вартість у розмірі 20 відсотків.

Розділом 6 Договору сторони встановили порядок та умови проведення розрахунків.

Відповідно до п.6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі - продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі - продажу природного газу.

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев`яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі - продажу газу але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватись в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі - продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, має бути здійснений до закінчення 90 (дев`яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаній природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Згідно з п.7.2. Договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.10.2016, і діє в частині продажу природного газу до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1. Договору).

На виконання умов Договору, позивачем в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року поставлено відповідачу 453376,23 тис. куб.м. природного газу на загальну суму ,83 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу. При цьому між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" у період грудня 2016 року - вересня 2017 року підписано ряд Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України (Спільні протокольні рішення).

Відповідно до вказаних Спільних протокольних рішень відповідачем сплачено позивачу в рахунок погашення заборгованості за природний газ ,63 грн.

Однак, відповідач за отриманий газ проводив розрахунок із порушенням строків оплати, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем.

Несвоєчасне проведення відповідачем розрахунків за отриманий природний газ, стало підставою для звернення Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 132 881 214,34 грн заборгованості внаслідок прострочення виконання зобов`язання, з яких: 16 231 165,23 грн - 3% річних, 47 909 976,72 грн інфляційних втрат та 68 740 072,39 грн пені.

Станом на дату розгляду справи організаційно-правову форму позивача змінено на Акціонерне товариство, що підтверджується відомостями, які містяться в ЄДРЮОФОПГФ.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Беручи до уваги зміст укладеного між сторонами Договору, характер взятих на себе сторонами зобов`язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини із договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладені норми законодавства, для застосування відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання.

Як слідує з матеріалів справи, розрахунки за поставлений природний газ за Договором відповідачем здійснювалися, в тому числі, шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі за текстом - Порядок).

З Порядку від 11.01.2005 №20 вбачається, що відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється з Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок, в даному випадку - ПАТ "Нафтогаз України" (позивачу).

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти: Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсовує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

На виконання зазначеного вище Порядку за участю як позивача так і відповідача укладались Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України.

Так, спільними протокольними рішеннями, які були прийняті у період грудня 2016 року - вересня 2017 року погашено заборгованість відповідача перед позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу № 16-401-Н від 28.10.2016 на загальну суму ,63 грн.

Суд враховує, що підписання Спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права.

Покладення обов`язків щодо оформлення та підписання відповідних документів, у даному випадку Спільних протокольних рішень, на органи державної влади, позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за договором купівлі-продажу природного газу стосовно виконання обов`язку з оплати обсягів природного газу.

Таким чином, підписавши спільні протокольні рішення, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків, при цьому у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 №906/278/18.

Отже, позивач, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб виявив своє бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за поставлений відповідачу природний газ, з огляду на визначені у спільних протокольних рішеннях призначення платежів щодо сплати коштів за природний газ за рахунок відшкодування державою наданих у цей період населенню пільг та субсидії.

Враховуючи, що державою визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, що фактично, усуває відповідача від процесу розподілу грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні уповноваженим банком зі спеціальних рахунків відповідача грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами, у зв`язку з чим змінюються періоди та сума заборгованості нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Оскільки, відповідачем категорично заперечується обґрунтованість розрахунку заборгованості, заявленої позивачем ухвалою суду від 23.11.2018 у справі було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту - економісту Луценко Ганні Євгенівні.

На розгляд судової експертизи, зокрема, винесено питання щодо того, в якій сумі документально підтверджується визначена позивачем заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (сума пені, сума 3 % річних та сума інфляційних втрат) станом на 20.12.2017 (дата остаточного розрахунку) за договором купівлі-продажу природного газу № 16-401-Н від 28.10.2016 з урахуванням положень п.6.1 договору з урахуванням відсутності заборгованості на суму спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків станом на три дати:

- станом на дату укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків;

- станом на дату фактичних платежів за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків;

- станом з моменту укладення договору ?

Так, станом з моменту укладення договору, враховуючи відсутність заборгованості на суму спільних протокольних рішень згідно з висновком експерта №3/3/2018 від 16.01.2020 визначено заборгованість станом на 20.12.2017 (на дату остаточного розрахунку) в сумі 30781239,08 грн, з яких: 15506393,22 грн - пеня; 4029252,2 грн - 3% річних; 11245593,66 грн - інфляційні втрати.

Окремо слід зазначити, що суд не вбачає підстав щодо відхилення вказаного висновку експерта, позаяк незгода позивача із висновком за результатами проведення експертизи зводиться до того, що останній вважає здійснений при подачі позову розрахунок заборгованості обґрунтованим та таким, що відповідає умовам Договору та законодавчим приписам. Незгода ж відповідача в цілому вказує на заперечення щодо відсутності підстав для нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат внаслідок повного погашення основного боргу з урахуванням спільних протокольних рішень.

Таким чином, суд вважає обґрунтованою наявність заборгованості відповідача перед позивачем внаслідок прострочення виконання зобов`язання за Договором в сумі 30781239,08 грн, з яких: 15506393,22 грн - пеня; 4029252,2 грн - 3% річних; 11245593,66 грн - інфляційні втрати як визначено у висновку експерта №3/3/2018 від 16.01.2020, що враховує зміну порядку і строку проведення розрахунків за Договором в зв`язку з укладенням та виконанням сторонами Спільних протокольних рішень.

Заперечення відповідача щодо позову судом оцінюються критично, оскільки останнім не доведено неможливості виконати свої обов`язки з оплати отриманого газу за Договором шляхом здійснення розрахунків у інший спосіб, ніж з поточних рахунків із спеціальним режимом використання.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України № 792 від 30.09.2015 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ", якою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ (Постанова № 792) хоча й визначено спеціальний механізм проведення розрахунків, який усуває газопостачальні підприємства від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожитий ними природний газ на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, однак положення вказаної Постанови не обмежують газопостачальні підприємства у можливості виконати свої обов`язки з оплати отриманого газу за договорами, не ставлять повноту та своєчасність виконання газопостачальними підприємствами договірних обов`язків з оплати отриманого газу на користь оптових продавців в залежність від оплати газу споживачами; не скасовують і не обмежують відповідальність споживачів перед газопостачальними підприємствами за невиконання обов`язків з оплати за спожитий газ; не змінюють строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між газопостачальними підприємствами та оптовими продавцями, що відповідно не виключає відповідальності, передбаченої умовами таких договорів, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати та виникнення зобов`язань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, з оплати боргу з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції. При цьому факт прострочення виконання зобов`язання за Договором підтверджується матеріалами справи.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 по справі № 904/1210/18.

Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення суми пені на 90%, суд враховує таке (а.с. 188-190, т. 2).

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно з положеннями статті 233 ГК України, які також кореспондують зі змістом статті 551 ЦК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені, суд приймає до уваги такі обставини:

- відповідно до умов договору відповідач отримував природний газ від позивача виключно для постачання побутовим споживачам;

- ступінь виконання зобов`язання відповідачем та поведінка винної сторони: відповідачем погашено основний борг, хоча із прострочкою;

- позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3 % річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства.

- відсутність понесення позивачем збитків пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором, позаяк іншого матеріали справи не місять;

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, суд враховує правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Правовий висновок, що пеня не може бути непомірним тягарем боржникові і джерелом отримання додаткових прибутків кредиторові підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відповідно до постанови від 08.04.2020 у справі №924/570/19.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе скористатись правом, наданим ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України, та зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, на 30%, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін. При цьому суд вважає необґрунтованим зменшення пені на 90%, як просить відповідач, з метою недопущення нівелювання самого значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора, що узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Відтак, клопотання відповідача про зменшення пені на 90% підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що обґрунтованою до стягнення є пеня в сумі 15506393,22 грн, то з урахуванням її зменшення на 30% стягненню з відповідача підлягає пеня в сумі 10854475,25 грн.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню з мотивів наведених вище, враховуючи, що заявлена до стягнення заборгованість підтверджується у менших сумах, аніж заявлено позивачем, а також зменшення суми пені.

В силу приписів ст.129 ГПК України витрати на судовий збір підлягають віднесенню на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому на відповідача покладаються витрати по сплаті судового збору і в частині вимоги, за якою відмовлено у позові у зв`язку із зменшенням пені, що узгоджується з приписами ч.9 ст.129 ГПК України.

При винесенні даного рішення суд врахував висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Серявін та інші проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). При цьому суд зазначає, що інші доводи сторін жодним чином не спростовують викладених судом підстав для відмови у задоволенні позову.

Щодо клопотання відповідача вих. №Vi007.2-Cк-1488-0918 від 25.09.2018 (а.с. 195-204, т.2) про розстрочку виконання рішення строком на один рік шляхом оплати суми заборгованості щомісячно рівними частинами, суд враховує таке.

В якості підстав для розстрочки виконання рішення відповідач вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" було створено для задоволення потреб споживачів природнім газом, при цьому вказане товариство не уповноважено чинним законодавством самостійно встановлювати ціни на послуги з газопостачання, які відповідають фактичним витратам за надання цих послуг.

Окрім того, відповідач просить взяти до уваги факт сплати суми основного боргу в повному обсязі, відсутність умислу щодо неналежного виконання зобов`язань за Договором, а також надмірний розмір штрафних санкцій та збитків.

Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" зазначає, що за результатами фінансової діяльності за 2017 рік та 1 півріччя 2018 року останнє є збитковим, а відповідно до інформації, опублікованої на офіційному сайті позивача за 2017 рік ПАТ "НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" як окрема юридична особа отримало чистий прибуток у розмірі 39,3 млрд грн.

До клопотання про розстрочку виконання рішення додано Баланс (звіт про фінансовий стан) ТОВ "Вінницягаз Збут" станом на 31.12.2017 та станом на 30.06.2018 в копіях та довідки про залишок коштів на поточних рахунках, про дебіторську заборгованість споживачів, про заборгованість по пільгам та субсидіям, про відсутність у відповідача власного нерухомого майна.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За приписами статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

У п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Право на судовий розгляд, гарантований ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п.35 рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 в справі "Півень проти України").

Відповідно до п.4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Таким чином, основною ідеєю (аксіомою) права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно із ч.ч. 1, 3, 4 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо.

Розстрочка це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

При розгляді заяви про розстрочку рішення, суду необхідно встановити обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі у визначений строк або встановленим господарським судом способом, врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

З наведеного слідує, що розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку пов`язано з об`єктивними, непереборними, тобто, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у п. 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

З підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Також суд повинен враховувати, що за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою. Слід врахувати те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, легітимні сподівання на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі Пономарьов проти України від 03.042008, заява № 3236/03, пункт 43).

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції, Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі Бурдов проти Росії, заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі Ясюнієне проти Литви, заява № 41510/98).

Суд виходить з того, що диспозиція ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України чітко розділяє коло суб`єктів до яких застосовуються ті чи інші обставини.

Відповідно до положень частини 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено що, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Що ж до юридичної особи, то частина 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України чітко визначає випадки, які суд повинен врахувати при винесенні судового акту про розстрочку виконання рішення суду (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Приписами ч.ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В обґрунтування своїх вимог відповідач фактично вказує на збитковість у діяльності підприємства.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. господарська діяльність здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що зазначені відповідачем обставини не можна вважати істотними, непередбачуваними, які не можуть слугувати підставою для розстрочення виконання судового рішення.

При розгляді заяви суд зважає на правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17, відповідно до якої під час вирішення питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, суди повинні врахувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (яка на підставі ч. 4 ст. 11 ГПК України використовується судом як джерело права) відсутність грошових коштів не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань (Справа "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 (заява №59498/00), Справа "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші).

Отже, розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виняткових випадках, при наявності доказів та обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Окремо слід зазначити, що на підтвердження своїх доводів ТОВ "Вінницягаз Збут" надано звіти про фінансовий стан товариства станом на 31.12.2017 та станом на 30.06.2018, а також довідки про залишок коштів на поточних рахунках, про дебіторську заборгованість споживачів, про заборгованість по пільгам та субсидіям станом на вересень 2018 та про відсутність у відповідача власного нерухомого майна.

Таким чином, на дату прийняття рішення у справі дана інформація не може відображати реальної дійсності щодо фінансового становища ТОВ "Вінницягаз Збут", актуалізованої інформації до матеріалів справи відповідачем не надано. При цьому варто врахувати, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у значно менших сумах, аніж заявлено позивачем та нарахування пені зменшено на 30 %.

Крім того, судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін, оскільки невиконання протягом тривалого часу рішення суду, з урахуванням інфляційних процесів в економіці держави, також порушує матеріальні інтереси позивача та призводить до негативних наслідків у його діяльності.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р.). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" від 28.07.1999 року (заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).Тяжке фінансове становище підприємства (на що посилається відповідач) не є незвичайною і не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки, є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності та в умовах фінансової кризи в країні носить загальний характер, як для боржника так і для стягувача.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що наведені заявником обставини для розстрочення виконання рішення не підтверджують неможливості чи ускладнення виконання рішення суду, тому не можуть розцінюватись як виняткові обставини для розстрочення виконання судового рішення.

Отже, клопотання відповідача вих. №Vi007.2-Cк-1488-0918 від 25.09.2018 про розстрочку виконання рішення строком на один рік шляхом оплати суми заборгованості щомісячно рівними частинами підлягає відмові у задоволенні.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (пров. Костя Широцького, буд. 24, м. Вінниця, 21012; ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601; ) 10 854 475,25 грн - пені; 4 029 252,20 грн - 3% річних; 11 245 593,66 грн - інфляційних втрат та 142855,33 грн - витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 57 885 597,14 грн пені; 12 201 913,03 грн - 3% річних та 36 664 383,06 грн інфляційних втрат - відмовити, у зв`язку з чим витрати на сплату судового збору в сумі 473844,67 грн залишити за позивачем.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (пров. Костя Широцького, буд. 24, м. Вінниця, 21012; ) 57 511,98 грн витрат на сплату судової експертизи.

5. Витрати на сплату судової експертизи в сумі 17 334,42 грн залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут".

6. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 08 вересня 2020 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001;

3, 4 - відповідачу - вул. Хмельницьке шосе, буд. 23, м. Вінниця, 21036.