ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2020 справа № 914/552/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., при секретарі судового засідання Зусько І.С., розглянув матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Пухи Віталія Сергійовича, м.Луцьк

до відповідача фізичної особи-підприємця Леська Ярослава Мироновича, м.Львів

про стягнення 28230 грн

за участю представників:

від позивача: Семенюк Л.В.;

від відповідача: не з`явився

Обставини розгляду справи.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Пухи Віталія Сергійовича до фізичної особи-підприємця Леська Ярослава Мироновича про стягнення 28230 грн.

Ухвалою суду від 10.03.2020 р. відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 30.03.2020 р.

Ухвалою суду від 30.03.2020 р. задля дотримання карантинного режиму та з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 і убезпечення населення від вказаної особливо небезпечної хвороби суд постановив відкласти судове засідання у справі, повідомити учасників справи про дату, час і місце розгляду справи додатково ухвалою суду.

Ухвалою від 10.07.2020 р. (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 27.08.2020 р.) суд визначив датою судового засідання у справі 06.08.2020 р.

Ухвалою суду від 06.08.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 06.08.2020 р., судове засідання у справі відкладено на 27.08.2020 р.

Стосовно процесуальних строків у даній справі суд вважає за необхідне пояснити наступне.

Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Як встановлено ч.2 ст.252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12.03.2020 р. було встановлено карантин, який продовжувався та триває і на даний час відповідно до подальших змін до згаданої постанови, а також постанов Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів»; від 17.06.2020 р. №500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» та від 22.07.2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 р., який набрав чинності 02.04.2020 р., розділ X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України було доповнено пунктом 4 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Отже, вказаними законодавчими змінами було продовжено на строк дії карантину, в тому числі, і строк подання відзиву.

Як передбачено ч.3 ст.3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст.3 ГПК України, а також того, що законодавчі зміни не встановлювали нових обов`язків, не скасовували і не звужували прав учасників судового процесу, такі норми мали зворотну силу, а, враховуючи те, що встановлений судом строк для подання відзиву не сплив до початку дії карантину та повинен був закінчитися в межах строку його дії, відповідач мав право подати відзив на позовну заяву в будь-який день до закінчення карантину, оскільки нові норми процесуального законодавства імперативно та безумовно продовжили відповідачеві такий строк до кінця карантину.

У зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, а також продовженням Законом на весь строк дії карантину і строку розгляду справи, суд не міг та не повинен був розглянути справу у строки, передбачені ст.ст.248 та 252 ГПК України, оскільки вирішення справи за наявними матеріалами без відзиву на позовну заяву можливе лише у разі ненадання такого відзиву у встановлений судом строк, який продовжився на час дії карантину, про що йшлося вище. Інакше кажучи, здійснення розгляду справи по суті та ухвалення рішення в будь-який час до закінчення строку на подання відзиву, тобто в момент, коли відповідач ще має право подати відзив, було б передчасним та незаконним.

Право відповідача надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування, заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, передбачене статтею 42 ГПК України, могло бути реалізоване ним шляхом подання відзиву, з врахуванням доводів якого суд мав би ухвалювати рішення. Прийняття судом рішення до спливу встановленого строку для подання відзиву зробило би ілюзорним право відповідача на подання відзиву та могло призвести до тих самих наслідків, що і розгляд справи без повідомлення належним чином учасникам справи про дату, час і місце засідання суду - скасування судового рішення апеляційною інстанцією у випадку подання відповідачем апеляційної скарги.

Схожі позиції викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в своїх постановах: від 23.10.2019 р. у справі №910/6041/19 (щодо неприпустимості ухвалення рішення до закінчення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу) та від 30.07.2020 р. у справі №916/145/20 (щодо передчасності повернення апеляційної скарги без врахування норм Закону України від 30.03.2020 р. та без надання скаржнику можливості усунути недоліки апеляційної скарги у строки, продовжені у зв`язку з введенням карантину).

Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 р., що набрав чинності 17.07.2020 р., п.4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Також пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень останнього зі згаданих законів було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені, в тому числі, відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

У зв`язку з набранням чинності 17.07.2020 р. Законом України від 18.06.2020 р., суд, починаючи з 17.07.2020 р., при здійсненні судочинства почав керуватись його нормами та зміненою цим Законом редакцією п.4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України, яка не передбачає автоматичного продовження на строк дії карантину процесуальних строків, в тому числі і строку на подання відзиву, без подання особою відповідної заяви. Водночас пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 18.06.2020р. встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені на час карантину Законом України від 30.03.2020 р., закінчуються через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 р., тобто через 20 днів після 17.07.2020 р. - 06.08.2020 р.

Відповідач протягом наданого йому Законом України від 18.06.2020 р. 20-денного строку не звернувся із заявою про продовження процесуальних строків, як і не подав самого відзиву на позовну заяву, тому суд вважає, що строк подання відзиву в цій справі, який був продовжений Законом від 30.03.2020 р., закінчився 06.08.2020 р. і лише після цієї дати суд міг вважати відзив на позовну заяву ненаданим та здійснити розгляд справи по суті.

В матеріалах справи наявні рекомендовані поштові відправлення відповідачеві ухвал суду від 10.03.2020 р. та від 10.07.2020 р., які були повернені підприємством поштового зв`язку з зазначенням того, що причинами повернення є закінчення встановленого строку зберігання.

Ухвали надсилались судом на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, яка також відповідає адресі, вказаній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження відповідача: АДРЕСА_2.

Ухвала суду про виклик в судове засідання від 06.08.2020 р. надсилалась також і на фактичну адресу відповідача, вказану в наявному у матеріалах справи договорі: АДРЕСА_1.

Відправлення на юридичну та фактичну адресу відповідача ухвали суду про виклик в судове засідання від 06.08.2020 р. підтверджується списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів та списком рекомендованих листів №747 від 12.08.2020 р. (штрихкодові ідентифікатори поштових відправлень - 288 та 270 відповідно). Як вбачається з інформації на веб-сайті АТ «Укрпошта», поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 288 знаходиться у точці видачі/доставки, а відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 270 було вручено відповідачеві 15.08.2020 р.

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, а відповідач мав достатньо часу для виконання вимог ухвали суду та положень законодавства щодо встановленого строку на подання відзиву на позов, однак таким правом не скористався, тому, як вже зазначалось раніше, відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судове засідання 27.08.2020 р. з`явився представник позивача, який надав пояснення, що відповідають викладеним в позовній заяві. Також на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3999 грн представник подав акт виконаних робіт/наданих послуг, підписаний позивачем і адвокатом, чек на купівлю паливних матеріалів для доїзду з метою участі в судовому засіданні до суду і в зворотному напрямі та видатковий касовий ордер про оплату позивачем правової допомоги.

В ході надання пояснень представник усно заявив про те, що позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, яку не було додано до позовної заяви, а відповідач повідомляв про намір оплатити борг в процесі розгляду справи, проте цього не зробив. Представник позивача не долучив до матеріалів справи відповідної вимоги та доказів її пред`явлення, а також доказів вчинення відповідачем згаданих дій, як і не заявив про відсутність можливості або намір подати вказані документи чи будь-які інші докази, крім вже наявних у справі.

Суд з`ясував обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, безпосередньо дослідив докази та заслухав пояснення представника щодо доказів.

Проаналізувавши зібрані у справі докази та у зв`язку із відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі та вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

В судовому засіданні 27.08.2020 р. після повернення з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки, на виконання якого позивач поставив товар, однак відповідач в порушення умов договору здійснив його оплату лише частково.

У зв`язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача 28230 грн заборгованості та покласти на нього 2102 грн судового збору і 3999 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

20.09.2017 р. між фізичною особою-підприємцем Пухою Віталієм Сергійовичем (постачальник, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем Леськом Ярославом Мироновичем (покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки №1, який підписано особисто фізичними особами-підприємцями та скріплено відтисками їхніх круглих печаток.

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, в межах обраних видів діяльності передавати у власність покупцю товар згідно накладних у відповідності до узгоджених сторонами замовлень, а покупець зобов`язується проводити своєчасну оплату за товар, приймати його у порядку та на умовах даного договору, не використовувати даний договір для участі в державних тендерних закупівлях.

Згідно з п.1.2. договору, асортимент, кількість та ціна товару погоджуються сторонами при формуванні замовлення та визначаються в накладних, які є невід`ємною частиною договору.

Загальна вартість даного договору становить суму всіх накладних на відпуск товару протягом дії цього договору (п.1.3. договору).

Пунктом 3.1. договору сторони встановили наступні обов`язки постачальника: передавати у власність покупцю партії товарів згідно узгоджених замовлень (пп.3.1.1.); оформляти у відповідності до діючого в Україні законодавства та передавати покупцю у момент поставки на кожну партію товару наступні документи: видаткову накладну, що підтверджує факт отримання товару, документи, що підтверджують якість товару (посвідчення про якість тощо) (пп.3.1.2.); на вимогу видавати касові ордери на підтвердження отримання готівки від покупця (пп.3.1.3.); письмово повідомляти покупця про зміну уповноважених осіб за прийняття готівкових коштів (пп.3.1.4.).

За умовами пункту 3.2. договору передбачено такі обов`язки покупця: приймати та оплачувати постачальнику вартість товару згідно умов даного договору (пп.3.2.1.); письмово повідомляти постачальника про уповноважених осіб, які мають право підписувати накладні на поставку товару (пп.3.2.2.); письмово повідомляти постачальника в разі зміни таких уповноважених осіб в 1-денний строк (пп.3.2.3.).

Відповідно до п.4.1. договору, поставка товару здійснюється шляхом самовивозу товару зі складу постачальника транспортом покупця або шляхом доставки товару транспортом постачальника на торгові точки покупця: АДРЕСА_1.

Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару покупцю шляхом підписання сторонами накладних (п.4.2. договору).

Як встановлено п.4.3. договору, накладні підписуються особисто покупцем, якщо покупець є фізичною особою-підприємцем, або ж уповноваженими ним особами, які вказані в кільцевій довіреності.

Згідно з п.5.1. договору, покупець зобов`язується оплачувати вартість товару протягом (21) календарних днів з моменту отримання товару шляхом внесення відповідної суми коштів на банківський рахунок постачальника або готівкою, переданою особисто постачальнику або ж уповноваженою ним письмово особою (додаток 1).

В матеріалах справи наявні засвідчені копії таких видаткових накладних: №М-00011682 від 02.09.2019 р. на суму 7140 грн без ПДВ, №М-00012331 від 12.09.2019 р. на суму 6990 грн без ПДВ, №М-00012979 від 23.09.2019 р. на суму 6780 грн без ПДВ, №М-00013644 від 03.10.2019 р. на суму 6720 грн без ПДВ і №М-00014988 від 28.10.2019 р. на суму 6600 грн без ПДВ.

У всіх видаткових накладних зазначено відомості, зокрема, стосовно того, що постачальником є фізична особа-підприємець Пуха Віталій Сергійович; одержувачем - фізична особа-підприємець Лесько Ярослав Миронович/ АДРЕСА_1 ; умовами договору - відтермінування 21 день; товаром - олія соняшникова «Масляна» рафінована 5л (4600 г); місцем складання - м.Луцьк.

На кожній з видаткових накладних в графі «Відвантажив(ла)» наявний підпис ФО-П Пухи В.С., скріплений відтиском його круглої печатки.

В графі «Отримав(ла)» видаткових накладних передбачено місце для проставлення посади, підпису та прізвища, імені і по батькові, що вбачається з розшифровки під відповідною графою. Також під цією графою міститься застереження стосовно того, що одержувач підтверджує факт прийому-передачі товару на умовах відтермінування платежу і зобов`язується оплатити кошти за товар не пізніше, ніж через 21 день.

В графі «Отримав(ла)» наявні: підпис особи з зазначенням прізвища та ініціалів ОСОБА_4. - на видатковій накладній №М-00012331 від 12.09.2019 р.; підпис особи з зазначенням прізвища ОСОБА_1 - на видаткових накладних №М-00012979 від 23.09.2019 р., №М-00013644 від 03.10.2019 р., №М-00014988 від 28.10.2019 р.; підпис особи (без зазначення прізвища, ініціалів, посади тощо), візуально схожий на підпис особи з прізвищем ОСОБА_1 , який міститься на інших поданих позивачем видаткових накладних, - на видатковій накладній №М-00011682 від 02.09.2019 р.

До позовної заяви додано засвідчені копії прибуткових касових ордерів ФО-П Пухи В.С. з підписами та відбитком круглої печатки ФО-П Пухи В.С.: №М-00005524 від 04.09.2019 р. про прийняття від ФО-П Леська Я.М. через водія ОСОБА_2 6870 грн за накладною №М-00009637 від 25.07.2019 р.; №М-00005773 від 13.09.2019 р. про прийняття від ФО-П Леська Я.М. через водія ОСОБА_3 7140 грн оплати за товар згідно розхідної накладної №М-00010735 від 15.08.2019 р.; №М-00006381 від 05.10.2019 р. про прийняття від ФО-П Леська Я.М. через водія ОСОБА_3 3000 грн оплати за товар згідно накладної №М-00011682 від 02.09.2019 р.; №М-00000392 від 24.12.2019 р. про прийняття від ФО-П Леська Я.М. через ОСОБА_5 3000 грн оплати за товар згідно накладної №М-00011682 від 02.09.2019 р.

Відповідно до акту звіряння розрахунків станом на 31.01.2020 р. сальдо після звірки становить 28230 грн на користь ФО-П Пухи В.С.

Акт підписано ФО-П Пухою В.С. з прикладенням його круглої печатки та Бахурською О.С. як представником ФО-П Леська Я.М./Пекарня Наварія з прикладенням прямокутного штампа, на відбитку якого зазначено «Суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа Лесько Ярослав Миронович № НОМЕР_1 ».

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

За своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

За умовами ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Стаття 664 ЦК України визначає, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Стаття 689 ЦК України передбачає, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Як вказано у ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 527 ЦК України стосується виконання зобов`язання належними сторонами.

Так, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч.3 ст.244 ЦК України).

За умовами п.4.2. договору, перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару покупцю шляхом підписання сторонами накладних.

Як встановлено п.4.3. договору, накладні підписуються особисто покупцем, якщо покупець є фізичною особою-підприємцем або ж уповноваженими ним особами, які вказані в кільцевій довіреності.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «кільцева довіреність», а єдиним нормативним документом, що опосередковано давав роз`яснення даній категорії, була Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. №99, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.06.1996 р. за №293/1318.

З тлумачення п.8 Інструкції можна зробити висновок, що такою довіреністю є довіреність на одержання цінностей, доставка яких здійснюється централізовано-кільцевими перевезеннями. При цьому Інструкція допускала видачу даної довіреності на календарний місяць.

Наказ про затвердження цієї Інструкції втратив чинність ще до укладення сторонами договору поставки, однак суд вважає за можливе звернутись до змісту Інструкції для розуміння загальноприйнятих у даній сфері відносин значень термінів.

Отже, сторони укладеним між собою договором погодили можливість підписання накладних не лише особисто покупцем, але і уповноваженими ним особами, однак для того, щоб ці особи могли вважатися такими, що отримують товар в інтересах покупця, обов`язковою є видача покупцем довіреності з зазначенням в ній інформації про осіб, яким він надав відповідні повноваження.

Згідно з п.3.2. договору, обов`язком покупця є обов`язок письмово повідомляти постачальника про уповноважених осіб, які мають право підписувати накладні на поставку товару, і про зміну цих уповноважених осіб.

Суд вважає, що за своєю суттю письмове повідомлення про уповноважених осіб виконує ту ж функцію, що і довіреність - підтверджує повноваження осіб на підписання накладних (отримання товару) в інтересах покупця, з тією різницею, що повідомлення надається покупцем самому постачальнику, як випливає з п.3.2. договору, а довіреність може надаватись покупцем безпосередньо уповноваженій особі для подальшого її пред`явлення постачальнику чи третім особам.

Таким чином, в укладеному договорі сторони неодноразово наголошували на необхідності письмового підтвердження повноважень особи (у випадку її відмінності від самої фізичної особи-підприємця) при підписанні накладних з боку покупця, проте станом на час ухвалення рішення в матеріалах справи відсутні будь-які довіреності чи повідомлення про уповноваження відповідачем певних осіб на підписання накладних в межах існуючих з позивачем правовідносин поставки.

На підтвердження передання постачальником та прийняття покупцем товару і переходу до останнього права власності на відповідний товар, стягнення вартості якого є предметом спору у справі, позивач подав суду копії видаткових накладних.

Згідно з ч.2 ст.3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст.42 ГК України).

Отже, господарське зобов`язання повинно бути спрямоване на досягнення економічного результату, тобто мати реальний характер.

За визначенням статті першої Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

За приписами пункту 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону та пункт 2.4. Положення встановлюють такі обов`язкові реквізити первинного документа: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно з пунктом 2.5. Положення, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Судом встановлено, що надані позивачем видаткові накладні не містять таких обов`язкових реквізитів як посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення (а видаткова накладна №М-00011682 від 02.09.2019 р. - також і прізвища особи), що є істотним недоліком первинних документів, оскільки не дає змоги ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції.

У зв`язку з тим, що видаткові накладні підписувались не особисто покупцем, а іншими особами, їхні повноваження, в силу вищенаведених положень законодавства та договору, обов`язково мали бути підтверджені довіреностями, про існування яких суду невідомо.

Варто зауважити, що надані видаткові накладні засвідчені відбитком печатки позивача, і суд вважає, що підписи на видаткових накладних, відповідно, мали бути скріплені також печаткою відповідача, використання якої хоч і не є обов`язковим, проте здійснювалось відповідачем, що вбачається з відтиску печатки на укладеному договорі.

Проставлення відтиску печатки відповідача на видаткових накладних свідчило б про його участь через своїх уповноважених осіб у здійсненні господарських операцій за цими накладними, однак накладні не містять даного реквізиту, що додатково не сприяє можливості ідентифікації осіб, які підписали накладні, як осіб, котрі були уповноважені на це відповідачем.

Схожа правова позиція щодо можливості підтвердження відбитком печатки факту отримання товару наведена в постановах Верховного суду від 20.12.2018 р. у справі №910/19702/17, від 29.01.2020 р. у справі №916/922/19.

Отже, досліджені первинні документи, не є в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинними документами, що підтверджують факт поставки товару, та не свідчать про поставку товару саме відповідачеві.

Суд вказує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тому окрім обставин оформлення первинних документів слід досліджувати наявність або відсутність реального руху такого товару, наприклад обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 04.11.2019 р. у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 р. у справі №914/2267/18).

Позивач не був обмежений у праві довести дійсність передачі ним товару у власність відповідачеві шляхом подання належних доказів, які б підтверджували господарську операцію, враховували її мету, зміст та специфіку.

Таких доказів, які б підтверджували належне виконання умов договору та реальність здійснення господарських операцій за ним, зокрема, платіжних доручень чи виписок банку щодо оплати товару, товарно-транспортних накладних чи інших документів, які б вказували на перевезення товару від постачальника до покупця, будь-якого письмового листування між сторонами договору щодо умов його виконання (претензії, вимоги тощо), документів на поставлений товар, доказів відображення сторонами в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару, доказів використання відповідачем товару у своїй господарській діяльності тощо, позивач не надав.

При цьому суд не може вважати, що подані позивачем прибуткові касові ордери безумовно свідчать про часткову оплату вартості товару відповідачем, тобто підтверджують факти поставки товару чи усвідомлення відповідачем існування заборгованості перед позивачем.

Так, пунктом 5.1. договору сторони погодили, що вартість товару буде оплачуватись покупцем шляхом внесення відповідної суми коштів на банківський рахунок постачальника або готівкою, переданою особисто постачальнику або ж уповноваженою ним письмово особою (щодо цього в пункті договору зазначено посилання на додаток 1, який, ймовірно, мав стосуватись визначення особи, уповноваженої на передачу готівки постачальнику).

У касових ордерах містяться відомості стосовно прийняття позивачем готівки від відповідача через: водія ОСОБА_2 , водія ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Водночас суду не представлено доказів письмового уповноваження цих осіб на передачу позивачеві готівки від відповідача, як не надано інших доказів, що могли б якимось чином свідчити про перебування вказаних осіб в трудових чи інших правовідносинах з позивачем, здійснення ними перевезення товару, дійсного отримання готівкових коштів від покупця тощо.

Прибуткові касові ордери складено позивачем в односторонньому порядку за результатами отримання готівки від осіб з невстановленими повноваженнями, а суд не може визнати того, що інформація про уповноважених на отримання готівки осіб була доведена до відома покупця і той насправді здійснював виконання свого обов`язку цим особам.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 09.11.2018 р. у справі №911/3685/17, від 10.09.2019 р. у справі №916/2403/18.

В судовому засіданні 27.08.2020 р. представник позивача зазначив про повідомлення відповідачем намірів сплатити заборгованість, однак не надав доказів достовірності своїх тверджень. Посилання позивача на те, що протягом дії договору поставки товар регулярно оплачувався відповідачем до моменту виникнення заборгованості в 2019 році, не може слугувати підтвердженням поставки товару за наступні періоди та жодним чином не звільняє позивача від необхідності доведення факту передачі такого товару.

Стосовно наявного в справі акту звіряння розрахунків станом на 31.01.2020 р., суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким звіряється бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з тим акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, виключно за умови, що відображена в акті інформація підтверджена первинними документами, та акт містить підписи уповноважених сторонами на його підписання осіб.

Як правило, акти звіряння розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відповідно до вимог Закону, бухгалтер, який підписав акт звіряння, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов`язків. Відсутність в акті звірки підписів уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.

Долучений позивачем акт звірки не містить зазначення посади особи, яка підписала його з боку покупця, і не дозволяє встановити наявність в неї правомочності на вчинення відповідних дій. Позивач не вважав за необхідне доводити суду те, що дана особа є бухгалтером відповідача або володіє повноваженнями підписувати документи такого характеру на підставі довіреності чи іншого документу, який міг би підтвердити волевиявлення відповідача, та не подавав таких доказів для долучення до матеріалів справи.

На акті наявний відтиск прямокутного штампа, який, проте, не є відтиском круглої печатки, про використання якої відповідачем суду достеменно відомо з договору поставки.

Відповідно до статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з приписами ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначене свідчить про те, що саме учасник судового процесу має займати активну позицію у висловленні та доведенні відповідними доказами своїх доводів та заперечень щодо суті спору.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з цим докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до статті 86 ГПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Суд зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пункті першому частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №917/2101/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі №129/1033/13-ц).

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Інакше кажучи, концепція негативного доказу сама по собі порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеним твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем.

Так, у даній справі суд не може побудувати аргументацію на підтвердження отримання відповідачем товару, зокрема, на тому, що відповідач в процесі вирішення спору не заперечував факт поставки йому товару, не надав доказів на спростування обставин поставки та не доводив відсутність повноважень у осіб, які підписали видаткові накладні.

Суд допустив би логічну помилку у випадку, коли для обґрунтування передачі товару покупцеві посилався б на відсутність доказів того, що товар було прийнято неуповноваженими особами відповідача.

Твердження позивача про фактичне здійснення поставки не зобов`язує суд вважати доведеними та встановленими такі обставини, якщо висновок про їх відсутність (з врахуванням наявних в матеріалах справи доказів) видається суду більш вірогідним.

Отже, слід вважати, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем товару, оскільки за долученими до матеріалів справи видатковими накладними відсутня можливість ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції з боку відповідача, і встановити їх повноваження на отримання товару, як не видається можливим і отримати підтвердження факту поставки з інших поданих доказів.

Зі змісту статті 80 ГПК України вбачається, що учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень) або у строк, встановлений судом для їх подання.

Водночас процесуальний закон також надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку, але тільки за умови, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, суд може прийняти до розгляду докази, подані стороною на стадії розгляду справи по суті, коли встановить, що сторона не мала можливості подати їх у визначений законом або судом строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому необхідно враховувати, що чинний ГПК України має на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доказів. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно для того, щоб під час підготовки справи до розгляду не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи по суті.

Аналіз положень ч.8 ст.80, ч.2 ст.232 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі подання учасниками справи доказів із пропуском встановленого строку, без клопотання про визнання причин неможливості подати такі докази відповідним учасником справи такими, що не залежали від нього, або залишення такого клопотання без задоволення суд долучає відповідні документи (докази) до матеріалів справи, проте не приймає їх до розгляду, про що постановляє відповідну ухвалу.

Так само не приймає до розгляду та не оцінює докази і апеляційний суд, встановивши, що учасник справи в порушення вимог ст.ст.80 та 269 ГПК України, не подав такі докази до суду першої інстанції без поважних на це причин (правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі № 922/3412/17).

У даній справі позивач долучив всі докази, які вважав за необхідне надати суду, до позовної заяви, і в подальшому не повідомляв про бажання подати будь-які інші докази чи про неможливість їх подання у встановлений строк з об`єктивних причин, а суд не визнавав поважними причин неподання позивачем доказів у встановлений процесуальним законом строк та не встановлював йому додатковий строк для подання доказів.

Як передбачено положеннями ч.1 ст.81 ГПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 14 ГПК України стосується принципу диспозитивності господарського судочинства - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч.4 ст.74 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У ст.3 ЦК України добросовісність визначено як одну із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, зловживання тими чи іншими процесуальними правами є недобросовісним здійсненням таких процесуальних прав.

В процесі розгляду справи позивач не подавав клопотань про витребування доказів судом у зв`язку з неможливістю самостійно надати докази, а суд не використовував своїх повноважень щодо витребування доказів з власної ініціативи, оскільки не мав обґрунтованих підстав сумніватись у добросовісному здійсненні позивачем процесуальних прав і виконанні обов`язків щодо доказів.

Суд враховує те, що представником позивача у справі є адвокат, тобто особа з відповідною освітою та кваліфікацією, підтвердженою свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, яка повинна надавати професійну правничу допомогу, бути глибоко обізнаною з правами та обов`язками особи, котру представляє, а також нормами процесуального законодавства, зокрема, його положеннями щодо доказів і їх необхідних властивостей, подання доказів, строку їх подання і наслідків неподання, обов`язку доказування тощо.

Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як це встановлено частиною четвертою статті 13 ГПК України, суд здійснив розгляд справи за наявними в ній доказами, внаслідок чого встановив, що такі докази за своєю належністю, допустимістю, достовірністю кожного з них, а також вірогідністю і взаємним зв`язком - у їх сукупності не дозволяють вважати доведеними обставини передання товару відповідачеві, про що вже згадувалось вище.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В укладеному договорі сторони чітко пов`язали строк оплати товару з моментом отримання товару покупцем, передбачивши обов`язок останнього здійснити оплату протягом 21 дня з дати одержання товару.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для встановлення факту прострочення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати товару необхідним є з`ясування обставин та дати отримання ним товару шляхом підписання видаткових накладних. У зв`язку з тим, що докази на підтвердження згаданих обставин відсутні, то, відповідно, суд не може вважати доведеним і те, що в покупця виник обов`язок оплати товару.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, з позовом може звертатися особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів.

Разом із цим, вирішуючи спір, суд має перевірити наявність в особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати, у чому полягає порушення цих прав та інтересів. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Враховуючи все викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань за договором, оскільки в нього не виникло обов`язку з оплати товару, докази передання якого відсутні, а права позивача не були порушені, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

За умовами ч.ч.1, 4 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, судові витрати відповідно до вищенаведених норм необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.4, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 165, 233, 236, 237, 238, 241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 27.08.2020 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 01.09.2020 р.

Суддя З.П. Гоменюк