ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р. Справа№ 910/15783/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Калатай Н.Ф.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 25.08.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Громадської організації "Українська спілка учасників АТО"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.03.2020 (повний текст складено - 19.03.2020)

у справі №910/15783/19 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Громадської організації "Українська спілка учасників АТО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Телерадіокомпанія "Студія 1+1"

про захист ділової репутації шляхом спростування

недостовірної інформації

В С Т А Н О В И В:

Громадська організація "Українська спілка учасників АТО" (надалі - позивач, ГО "Українська спілка учасників АТО") звернулась до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" (надалі - відповідач, ТОВ "Телерадіокомпанія "Студія 1+1") про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що поширена відповідачем інформація, в ефірі телеканалу " 1+1", у телепередачі "ІНФОРМАЦІЯ_4" (НОМЕР_1 випуск 8 сезон), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, що ймовірно належить відповідачу, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 є недостовірною і такою, що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію позивача, а також честь та гідність членів останнього.

У зв`язку з цим, позивач просив суд першої інстанції:

- визнати недостовірною інформацію та такою, що принижує ділову репутацію ГО "Українська спілка учасників АТО", поширену ТОВ "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" у НОМЕР_1 випуску (8 сезон) телепередачі "ІНФОРМАЦІЯ_4" із назвою "ІНФОРМАЦІЯ_3" в ефірі телеканалу " 1+1, на офіційному сайті телеканалу " 1+1", а також на офіційному каналі Youtube, а саме визнати недостовірними такі висловлювання:

1) "ІНФОРМАЦІЯ_5";

2) "ІНФОРМАЦІЯ_6";

3) "ІНФОРМАЦІЯ_7";

4) "ІНФОРМАЦІЯ_8";

5) "ІНФОРМАЦІЯ_9";

- зобов`язати ТОВ "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно ГО "Українська спілка учасників АТО", шляхом повідомлення ведучим про це у випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_4" (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми "ІНФОРМАЦІЯ_4"), в такий самий спосіб та ідентично (адекватно) до форми програми "ІНФОРМАЦІЯ_4" (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми "ІНФОРМАЦІЯ_4"), не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначив, що наведена інформація є оціночними судженнями, які не можуть бути самі по собі підставою для спростування інформації. У даному випадку мало місце реалізація особою конституційного права на вираження власних поглядів і оціночних суджень, а наведена інформація не стосується саме позивача. Також, позивачем не надано доказів, що оспорювана інформація завдала шкоди особистим немайновим його правам.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19 у задоволенні позову відмовлено повністю. Витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не обґрунтовано яким чином інформація, яку він просить визнати недостовірною та спростувати може бути перевірена фактами. Означена інформація за своїм змістом не містить жодних дат, місць, конкретних подій, тобто жодного фактажу, за наявності якого означена інформація могла би бути перевірена доказами. Дана інформація несе характер оціночних суджень.

При цьому, місцевим господарським судом не прийнято в якості належного та допустимого доказу висновок експерта, доданий до матеріалів справи позивачем, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що експерт Ажнюк Б.М., яким складено висновок експерта №056/298 від 04.10.2019, є судовим експертом.

Відтак, посилаючись на ст. 277 ЦК України, відповідно до якої не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції, місцевим господарським судом у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача в будь-якому разі порушує особисті немайнові права останнього як громадської організації, оскільки статут позивача не містить будь-яких положень, цілей, мети діяльності, які б свідчили про приналежність останнього до таких протизаконних діянь як: рейдерство, незаконне будівництво, привласнення чужого майна, залякування населення, тощо. У відео-публікації відповідача не було посилань на відповідні джерела (засоби масової інформації), або цитування третіх осіб. Підтвердження того, що відповідач провів власні дослідження перед публікацією, суду останнім не надано.

Також відповідачем, відповідно до ст. 74 ГПК України не було доведено того, що висновок експерта ДП "Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України" №056/298 від 04.10.2019 є неналежним та недопустимим доказом у справі. Даний висновок судом першої інстанції оцінено без врахування ст.ст. 86, 104 ГПК України.

Окрім того, у прохальній частині апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого для подання апеляційної скарги на рішення суду, з обгрунтуванням причин такого пропуску.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2020 апеляційну скаргу ГО "Українська спілка учасників АТО" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П., судді: Калатай Н.Ф., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду задоволено.

Поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19.

Відкрито апеляційне провадження у справі №910/15783/19 за апеляційною скаргою ГО "Українська спілка учасників АТО" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.07.2020.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити скаргу ГО "Українська спілка учасників АТО" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19 без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема, відповідач у своєму відзиві зазначив про те, що експертом було порушено ч. 2 ст. 101 ГПК України, а саме порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи, оскільки останній використав недіючу на момент проведення експертизи редакцію Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 №53/05. Позовна заява подана на захист прав та інтересів учасників позивача, а не прав та інтересів ГО "Українська спілка учасників АТО", яка є самостійним носієм немайнових прав та інтересів. При цьому, поза увагою ГО залишилось те, що суб`єктом злочину згідно зі ст. 18 Кримінального кодексу України спроможна бути лише фізична особа, в той час як позивачем виступає юридична особа. За останньою практикою Верховного Суду, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлення не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлення є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції (позиція КЦС у складі ВС, висловлена у постанові від 07.05.2020 по справі №757/32917/17-ц).

30.06.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких зокрема зазначено про те, що експерт при складенні експертного висновку не зобов`язаний мати у наявності свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта. Висновок експерта в повній мірі відповідає вимогам закону. Протокол огляду веб-сайту від 31.07.2019 з доданим до нього компакт-диском, що є його невід`ємною частиною, є належним та допустимим доказом у даній справі. Саме викладена відповідачем спірна інформація порочить честь, гідність та ділову репутацію громадської організації, адже стосується вона не будь-яких сторонніх фізичних осіб, а лише тих, хто є учасниками вказаної організації.

06.07.2020 та 07.07.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від учасників судового процесу надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, з обґрунтуванням причин неможливості прибути повноважних представників.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 клопотання ГО "Українська спілка учасників АТО" та ТОВ "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" про відкладення розгляду справи задоволено. Розгляд справи №910/15783/19 за апеляційною скаргою ГО "Українська спілка учасників АТО" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 відкладено на 25.08.2020.

25.08.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що повноважний представник ГО "Українська спілка учасників АТО" перебуває на амбулаторному лікуванні.

У судове засідання 25.08.2020 з`явився представник відповідача, позивач представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

У судовому засіданні 25.08.2020 представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити скаргу позивача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 - без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 25.08.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 в ефірі телеканалу " 1+1" у телепередачі "ІНФОРМАЦІЯ_4" (НОМЕР_1 випуск 8 сезон) телевізійну діяльність на якому здійснює Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРК "Студія 1+1", а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 вийшов випуск під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_3 ", який також розміщено на офіційному каналі телеканалу Youtube, у якому поширено наступну інформацію:

1) "ІНФОРМАЦІЯ_10";

2) "ІНФОРМАЦІЯ_10";

3) "ІНФОРМАЦІЯ_7";

4) "ІНФОРМАЦІЯ_8";

5) "ІНФОРМАЦІЯ_9".

На думку ГО "Українська спілка учасників АТО", вказана вище поширена відповідачем інформація, є недостовірною і такою, що не відповідає дійсності та наносить шкоду діловій репутації ГО.

У зв`язку з чим позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом, в якому просить визнати означену інформацію недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію останнього та зобов`язати відповідача здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно позивача шляхом повідомлення ведучим про це у випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_4" (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми "ІНФОРМАЦІЯ_4") в такий самий спосіб та ідентично (адекватно) до форми поширеної неправдивої інформації, а саме шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_4" (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми "ІНФОРМАЦІЯ_4"), не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, використанням, і поширенням такої недостовірної інформації.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Статтею 94 ЦК України встановлено, що юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, та таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію (п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Колегія суддів звертає увагу на помилковість доводів скаржника щодо покладення на відповідача тягаря доказування достовірності негативної інформації, оскільки встановлену ч. 3 ст. 277 ЦК України презумпцію, яка передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, було виключено згідно із Законом України від 27.03.2014 №1170-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Статтею 1 Закону України "Про інформацію" визначено, що під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (ст. 5 Закону України "Про інформацію").

Частиною 1 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

За змістом статті 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).

Отже, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до частини 1 статті 299 ЦК України.

У відповідності до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як визначено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як зазначено в пункті 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 в ефірі телеканалу " 1+1" у телепередачі "ІНФОРМАЦІЯ_4" (НОМЕР_1 випуск 8 сезон), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 вийшов випуск під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_3 ", який також розміщено на відеохостингу Youtube, у якому поширено наступну інформацію:

1) "ІНФОРМАЦІЯ_5";

2) "ІНФОРМАЦІЯ_11";

3) "ІНФОРМАЦІЯ_7";

4) "ІНФОРМАЦІЯ_8";

5) "ІНФОРМАЦІЯ_9".

Доказів того, що ведення відеоконтенту на офіційній сторінці телеканалу " 1+1" у відеохостинговому ресурсі Youtube здійснюється не відповідачем, останнім не надано, як і доказів того, що відповідачем вчинялись дії з метою припинення протиправної діяльності від імені відповідача, останнім до матеріалів не надано, як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів, в зв`язку з чим, з огляду на розповсюдження сюжету у прямому ефірі телеканалу та на сайті телеканалу, суд відхиляє доводи відповідача про розповсюдження такого сюжету на відеохостинговому ресурсі Youtube не відповідачем.

Слід зазначити, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 13 ГПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 79 ГПК України, якою унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, судом першої інстанції правомірно прийнято як належні докази, надані позивачем, в підтвердження поширення в ефірі телеканалу " 1+1" у телепередачі "ІНФОРМАЦІЯ_4" (НОМЕР_1 випуск 8 сезон), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 та на відеохостингу Youtube, інформації саме відповідачем. В свою чергу матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо поширення наведеної інформація на телеканалі та на веб-сайті. При цьому, оскільки спірна інформація була розміщена відповідачем на веб-сайті в мережі Інтернет, слід дійти висновку, що така інформація отримала форму поширення невизначеному колу осіб.

Матеріали справи містять висновок експерта №056/298 від 04.10.2019, наданий позивачем, в підтвердження заявлених позовних вимог, відповідно до якого, інформація про громадську організацію "Українська спілка учасників АТО", представлена в текстовому матеріалі відео-публікації "ІНФОРМАЦІЯ_3", може завдавати шкоди репутації "Української спілки учасників АТО". Однак, доказів того, що експерт Ажнюк Б.М., яким складено висновок експерта №056/298 від 04.10.2019 є судовим експертом, матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що означений висновок у якості належного та допустимого доказу не приймається, з огляду на наступне.

Статтею 98 Господарського процесуального кодексу визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Як зазначадлось вище, доказів того, що висновок експерта №056/298 від 04.10.2019 складений судовим експертом, матеріали справи не містять.

В свою чергу, лінгвістична експертиза мовлення, є видом (підвидом) криміналістичної експертизи (п. 1.2.1 п. 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998,

Приписами ст. 7 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

Частиною 2 та 3 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Отже, для вирішення спору та прийняття правильного рішення необхідно встановити:

- чи мало місце поширення відповідачем інформації;

- чи стосувалася поширена інформація позивача;

- чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, що не відповідає дійсності;

- чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача.

При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Частиною першою статті 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Як вбачається з досліджуваного судом апеляційної інстанції відеосюжету, інформація 1) "ІНФОРМАЦІЯ_5"; 2) "ІНФОРМАЦІЯ_13"; 3) "ІНФОРМАЦІЯ_7"; 4) "ІНФОРМАЦІЯ_8"; 5) "ІНФОРМАЦІЯ_14" висловлена у формі оціночних суджень.

Зокрема з аналізу мовних висловлювань у сукупності із сюжетом вбачається, що означена інформація виражає ставлення того, хто говорить з урахуванням відеосюжету.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Однак позивачем жодним чином не обґрунтовано яким чином інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати може бути перевірена фактами.

При цьому, інформація "ІНФОРМАЦІЯ_15" не є негативною інформацію, інформація "ІНФОРМАЦІЯ_15", в свою чергу, інформація "ІНФОРМАЦІЯ_14"" є фактично оціночною думкою респондента.

Інформація "ІНФОРМАЦІЯ_7" є анонсом другої частини програми, яка за своєю суттю не є стверджувальною інформацією, яку можливо було б перевірити доказами, оскільки означена інформація не містить ані дат, ані конкретних осіб як допомагають привласнити чуже майно, ані посилань на таке майно, тобто не містить фактичної інформації.

Аналізуючи спірну інформацію, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що означена інформація за своїм змістом не містить жодних дат, місць, конкретних подій, тобто жодного фактажу, за наявності якого означена інформація могла би бути перевірена доказами.

При цьому, інформація "ІНФОРМАЦІЯ_15"; "ІНФОРМАЦІЯ_7"; "ІНФОРМАЦІЯ_8", яку позивач вважає негативними фактичними твердженнями не містить жодної конкретизації та посилань саме на позивача у справі, що б свідчило про викладення такої інформації саме про позивача - як юридичної особи.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Поряд із тим, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.17.1986 у справі Лінгенса (12/1984/84/131), суд зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 25.03.2005 у справі "Українська Прес-Група" проти України", у своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, § 46).

За визначеннями Закону України "Про громадські об`єднання" громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів, в свою чергу громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Отже, оскільки Громадська організації "Українська спілка учасників АТО" є добровільним об`єднанням фізичних осіб, позивач не може ототожнювати всіх її членів, як виключно учасників такої організації та бути обізнаним щодо дій кожного з учасників, а отже відповідно висловлена відповідачем оціночна інформація про учасників, а не самого позивача, не свідчить про негативність такої інформації саме по відношенню до позивача.

При цьому, жодних доказів завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача або наявності перешкод у позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок поширення відповідачем інформації, позивачем не надано.

За наведених у сукупності обставин, оскільки позивачем не доведено наявності юридичного складу правопорушення, слід дійти висновку, що вимоги позивача про визнання недостовірною інформації, поширеної TOB "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" є необґрунтованими, оскільки дана інформація несе характер оціночних суджень, у зв`язку із чим суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову у даній частині вимог.

З урахуванням вищезазначеного та приймаючи до уваги приписи ст. 30 Закону України "Про інформацію", з огляду на те, що спірну інформацію слід вважати оціночним судженням, вимоги позивача про зобов`язання TOB "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно позивача шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_4" (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми "ІНФОРМАЦІЯ_4") в такий самий спосіб та ідентично (адекватно) до форми поширеної неправдивої інформації, а саме шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_4" (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми "ІНФОРМАЦІЯ_4"), не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили є також необґрунтованими, як такі, що є похідними від вимог про визнання недостовірною інформацію, у зв`язку із чим, позовні вимоги у зазначених частинах також не підлягають задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що викладена інформація є висловлюванням оціночних тверджень, при цьому позивачем не доведено факту, що дана інформація принижує його ділову репутацію, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у позові про визнання інформації недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, зобов`язання спростувати інформацію, слід відмовити.

Одночасно колегія вважає за необхідне зазначити, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися відповідним законодавчо встановленим правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Громадської організації "Українська спілка учасників АТО" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ГО "Українська спілка учасників АТО").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну Громадської організації "Українська спілка учасників АТО" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/15783/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Громадською організацією "Українська спілка учасників АТО".

4. Матеріали справи №910/15783/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 31.08.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Н.Ф. Калатай

С.О. Алданова