ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2020 р. Справа№ 911/2873/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства «Олександр»

на рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2020

у справі № 911/2873/19 (суддя Сокуренко Л.В.)

за позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру

до Фермерського господарства «Олександр»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Головне управління Держгеокадастру у Київській області;

2. ОСОБА_1

про витребування земельної ділянки,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Чернігівської області (далі також - прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр, позивач) з позовом до Фермерського господарства «Олександр» (далі - ФГ «Олександр», відповідач) про витребування з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Держгеокадастру земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :02:005:0257 для ведення особистого селянського господарства на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності держави і була набута у власність відповідачем на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 11.04.2018 №10-3144/15-18-сг та від 19.06.2018 № 10-5494/15-18-сг про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0 га (кадастровий номер :02:005:0257), від особи, яка не мала права її відчужувати.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.12.2019 відкрито провадження у справі № 911/2873/19, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області, третя особа-1) та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , третя особа-2).

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.03.2020 у справі № 911/2873/19 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ані Держгеокадастром, ані ГУ Держгеокадастру у Київській області не було вжито жодних заходів реагування у зв`язку із порушеним правом держави, що свідчить про бездіяльність позивача щодо нездійснення останніми захисту інтересів держави та правомірність звернення прокурора з даним позовом до суду; передачу земельних ділянок безоплатно у власність громадянина ОСОБА_1 в межах визначених норм безоплатної приватизації по одному й тому ж виду використання - для ведення особистого селянського господарства, проведено двічі, а тому наказ від 19.06.2018 № 10-5494/15-18-сг, яким вдруге для ведення особистого селянського господарства вказаній особі передано у власність земельну ділянку державної власності, суперечить приписам та принципам земельного законодавства; оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника - Українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, суд дійшов висновку, що подальше відчуження спірної земельної ділянки та набуття її у власність відповідачем відбулось з порушенням вимог ст.ст. 328, 330 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ФГ «Олександр» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що судом витребувано у відповідача спірну земельну ділянку за відсутності правових підстав для застосування правового механізму, передбаченого пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України; відповідач є добросовісним набувачем, який придбав майно за відплатним договором; судом встановлено наявність волі власника на передачу спірної земельної ділянки, що унеможливлює застосування вимог ст. 388 ЦК України щодо витребування майна від добросовісного набувача; відсутнє судове рішення про визнання недійсним чи скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 19.06.2018 № 10-5494/15-18-сг, який є первинним документом щодо надання земельної ділянки у власність; з огляду на чинність вказаного наказу витребування спірної земельної ділянки є неможливим; встановлення незаконності вказаного наказу можливе лише в порядку цивільного судочинства; суд розглянув справу в порушення предметної та суб`єктної юрисдикції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГ «Олександр» на рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2020 у справі №911/2873/19, призначено до розгляду на 01.07.2020, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

15.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокуратури надійшли пояснення, в яких прокурор вказував на безпідставність доводів апелянта про порушення судом правил щодо предметної та суб`єктної юрисдикції з огляду на те, що спір у даній справі виник між власником спірної земельної ділянки та державою в особі Держгеокадастру, який є суб`єктом, уповноваженим від імені держави реалізовувати право власності на землі державної форми власності, відтак, з урахуванням правил виключної підсудності спорів, дана справа підлягає розгляду Господарським судом Київської області.

30.06.2020 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю уповноваженого представника скаржника в іншому судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 02.09.2020.

У судове засідання позивач, відповідач та треті особи явку своїх уповноважених представників повторно не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ч. 1, п. 2 ч. 2, ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін та третіх осіб, враховуючи те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування їх додаткових пояснень, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні прокурор вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

02.09.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 26.04.2017 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою від 20.03.2017, в якій просив надати дозвіл на розроблення документації іх землеустроую щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства на території Ваганицької сільської ради Городнянського району Чернігівської області, орієнтовною площею 2 га, а також зауважив, що ним не використано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за зазначеним цільовим призначенням

(а.с. 44, т. 1).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 13.05.2017 №25-7453/14-17-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» (а.с. 49, т. 1) громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розташованої на території Ваганицької сільської ради Городнянського району Чернігівської області, орієнтований розмір ділянки 2,000 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (01.03).

22.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою від 10.12.2017, в якій просив затвердити «Проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Ваганицька сільська ради Городнянського району Чернігівської області» та передати земельну ділянку у власність (а.с. 50, т. 1).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області від 04.01.2018 № 25-126/147-18-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» (а.с. 51, т. 1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Ваганицької сільської ради Городнянського району Чернігівської області; надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :04:000:0802), для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Ваганицької сільської ради Городнянського району Чернігівської області; встановлено, що право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :04:000:0802) виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 30-31, т. 1).

Також, ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Київській області із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, розташованої в межах Строківської сільської (селищної) ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Крім того, у вказаному клопотанні ОСОБА_1 засвідчив, що ним раніше не використано права на безоплатну приватизацію земельної ділянки за вказаним цільовим призначенням (а.с. 52, т. 1).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-3144/15-18-сг від 11.04.2018 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області орієнтовним розміром земельної ділянки 2,0000 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 53, т. 1).

11.06.2018 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Київській області із клопотанням, в якому просив затвердити документацію із землеустрою та передати безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером: :02:005:0257, площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с. 54, т. 1).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-5494/15-18-сг від 19.06.2018 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:005:0257), для ведення особистого селянського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; встановлено, що право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :02:005:0257) виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 55, т. 1).

Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 та в подальшому припинено шляхом відчуження такого права на користь ФГ «Олександр», що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 27-29, т. 1).

Як зазначає прокурор, в порядку здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження, відомості про яке внесено 05.06.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000132 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, прокуратурою Чернігівської області виявлено порушення вимог земельного законодавства під час передачі ОСОБА_1 повторно земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність.

Посилаючись на те, що під час досудового розслідування встановлено, що наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області від 19.06.2018 № 10-5494/15-18-сг, яким передано ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0257 для ведення особистого селянського господарства на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, виданий незаконно та з порушенням вимог земельного законодавства, прокурор в інтересах держави в особі позивача звернувся з даним позовом до суду про витребування на користь держави спірної земельної ділянки.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, на скільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

Прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Аналіз вказаної норми дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, суд апеляційної інстанції також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо правомірності звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Держгеокадастру, враховуючи наступне.

Статтями 13 13, 14 Конституції України, ст.ст. 1-3 ЗК України, ст. 324 ЦК України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

З аналізу п. «є1» ст. 15-1, ч. 4 ст. 122 ЗК України вбачається, що розпорядником земель державної власності сільськогосподарського призначення на даний час є Держгеокадастр та його територіальні органи.

Відповідно до ч. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з п. 25-1 ч. 4 вказаного Положення, Держгеокадастр організовує та здійснює державний нагляд (контроль) в тому числі за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах, а також визначено інші повноваження.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права державної власності належать органу виконавчої влади, яким є Держгеокадастр.

Відповідно до вищевказаних приписів законодавства, Український народ, як власник спірного об`єкта (земельної ділянки) на час виникнення спірних правовідносин делегував Держгеокадастру повноваження щодо здійснення права власності від імені Українського народу, в їх інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до наданих повноважень, Держгеокадастр є належним позивачем у даних правовідносинах.

Крім того, відповідно до ч. 7 Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Держгеокадастр з метою організації своєї діяльності, надає територіальним органам методичну і практичну допомогу, проводить перевірки їх діяльності, аналізує результати діяльності територіальних органів, що забезпечують здійснення повноважень з розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, розробляє заходи щодо підвищення ефективності функціонування територіальних органів.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, ГУ Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Таким чином, ГУ Держгеокадастру у Київській області є структурним територіальним підрозділом Держгеокадастру, який уповноважений державою здійснювати контролюючі повноваження відносно діяльності підпорядкованого органу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, прокуратурою Чернігівської області листом від 18.04.2019 № 05/1-58вих-19 повідомлено Держгеокадастр про те, що окремі громадяни, в тому числі ОСОБА_1 , з порушенням вимог земельного законодавства отримали у власність земельні ділянки на території Чернігівської та Київської областей (а.с. 63-69, т. 1).

У відповідь на вказаний лист Держгеокадастром надано відповідь листом №0-28-0.19-4549/2-19 від 23.05.2019 із посиланням на норми законодавства без зазначення вжитих або запланованих дій щодо поновлення порушеного права держави (а.с. 70-72, т. 1).

У подальшому прокуратура області повторно звернулась із аналогічним листом від 07.06.2019 № 05/1-867вих-19 та інформувала про необхідність вжиття заходів, спрямованих на поновлення порушеного права (а.с. 73-79, т. 1).

У свою чергу, Держгеокадастр листом №10-28-0.19-6146/2-19 від 17.07.2019 (а.с. 84, т. 1) інформував прокуратуру про те, що ним надано доручення ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області вжити заходів реагування, що за твердженням прокурора, свідчить про формальний розгляд листів та ігнорування наявних порушень, оскільки до компетенції ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області не входить надання оцінки та вжиття заходів реагування щодо прийнятих наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області.

Водночас, ГУ Держгеокадастру у Київській області листом від 20.06.2019 № 10-10-0.222-88237/2-19 також не висловлено намірів вжиття заходів реагування (а.с. 80-82, т. 1).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно погодився з доводами прокурора про те, що вказані відповіді переконливо свідчать про небажання вживати будь-яких заходів з метою усунення порушень вимог законодавства допущених підпорядкованим органом, а саме, ГУ Держгеокадастру у Київській області та повне ігнорування свого обов`язку щодо поновлення порушеного права держави.

З огляду на те, що ані Держгеокадастром, ані ГУ Держгеокадастру у Київській області не вжито жодних заходів реагування у зв`язку із порушеним правом держави та щодо його поновлення, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про бездіяльність позивача щодо нездійснення останніми захисту інтересів держави, а відтак, наявність правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Держгеокадастру у даній справі.

Положеннями ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами ст. ст. 116,118,121 ЗК України.

Так, згідно з ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

За приписами ч. 3 ст. 22, ч. ч. 1, 3 ст. 116, ч. 6 ст. 118, ч. 4 ст. 122 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

З вищенаведених обставин справи вбачається, що як станом на момент звернення ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру у Київській області із клопотанням про надання дозволу на розробку документації, так і станом на момент видачі ГУ Держгеокадастру у Київській області наказу від 19.06.2018 № 10-5494/15-18-сг ОСОБА_1 вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах визначених норм безоплатної приватизації - площею 2,0 гектара.

Згідно наданих пояснень, ГУ Держгеокадастру Київської області не заперечувало відносно того, що земельна ділянка ОСОБА_1 була видана повторно, повідомивши, що останній ввів в оману управління стосовно використання ним права на безоплатне отримання землі. Крім того, ГУ Держгеокадастру Київської області зазначило, що згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» саме державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, а управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Київської області, однак не наділене повноваженнями щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно, в тому числі на земельні ділянки.

Разом з тим, як правильно зауважив суд першої інстанції, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (ч.ч. 1, 2 ст. 79-1, ст. 194 ЗК України).

Статтями 2, 6, 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з пп. 4, 5, 198, 199 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. До складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей. Крім випадків, передбачених пунктами 162 і 163 цього Порядку, відомості Державного земельного кадастру надаються, зокрема, громадянам у формі довідки про наявність у Державному земельному кадастрі відомостей про одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання) за формою згідно з додатком 51 (з метою додержання вимог частини четвертої статті 116 ЗК України). Надання відомостей з Державного земельного кадастру, передбачених пунктом 198 цього Порядку, здійснюється державними кадастровими реєстраторами відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр».

За змістом додатку 51 до вказаного Порядку, що визначає форму довідки про наявність у Державному земельному кадастрі відомостей про одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання), пошук інформації до вказаної довідки може здійснюватись за такими даними: кадастровий номер, власник (користувач): прізвище, ім`я по батькові/найменування, податковий номер/номер та серія паспорта фізичної особи.

Отже, враховуючи наведені норми та надані ними органам державної влади повноваження, зокрема, в частині ведення Державного земельного кадастру, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що ГУ Держгеокадастру у Київській області під час розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення не був позбавлений можливості здійснити перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог ст. 116 ЗК України.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правомірно відхилено доводи ГУ Держгеокадастру у Київські області про введення останнього в оману стосовно використання заявником права на одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання), та неможливості здійснення перевірки вказаних заявником відомостей.

Враховуючи наведені обставини справи та приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що передачу земельних ділянок безоплатно у власність громадянина ОСОБА_1 в межах визначених норм безоплатної приватизації по одному й тому ж виду використання - для ведення особистого селянського господарства, проведено двічі, а тому наказ від 19.06.2018 № 10-5494/15-18-сг, яким вдруге для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку державної власності, суперечить приписам ч. 4 ст. 116 ЗК України та принципам земельного законодавства, зокрема рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за змістом наведених норм законодавства передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.

Враховуючи, що своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 вже використано раніше, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше відчуження земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :02:005:0257 на користь ФГ «Олександр» відбулось з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до ст.ст. 318, 324 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Наведені обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу, тоді як видача ГУ Держгеокадастру у Київській області наказу № 10-5494/15-18-сг не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій відповідного органу державної влади по передачі цієї землі у власність.

При цьому, власник майна, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Водночас, позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19.

З огляду на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:0257 вибула з державної власності поза волею власника - Українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше відчуження спірної земельної ділянки та набуття її у власність ФГ «Олександр» відбулось з порушенням вимог ст.ст. 328, 330 ЦК України, відтак, земельна ділянка підлягає витребуванню у ФГ «Олександр» на користь держави в особі позивача, як центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог Заступника прокурора Чернігівської області та витребування з незаконного володіння ФГ «Олександр» на користь держави в особі Держгеокадастру земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :02:005:0257 для ведення особистого селянського господарства на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що на його думку, виявилось у розгляді справи з порушенням предметної та суб`єктної юрисдикції.

Як було зазначено вище, підставою виникнення спору стало незаконне, з порушенням вимог ст. 116 ЗК України щодо одноразової безоплатної приватизації, набуття в приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у максимально визначених розмірах, розташованої на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, яку ним на підставі договору купівлі-продажу відчужено на користь ФГ «Олександр».

Таким чином, власником спірної земельної ділянки на час розгляду справи є суб`єкт господарювання - ФГ «Олександр».

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, при цьому визначення предмета та підстав позову, обрання способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Предметом указаного спору є право на земельну ділянку, яка є власністю держави в особі Держгеокадастру, що вибула з володіння власника поза його волею.

Таким чином, спір у даній справі виник між державою в особі Держгеокадастру як суб`єкта, який уповноважений від імені держави реалізовувати право власності на землі державної форми власності, та власником спірної земельної ділянки - ФГ «Олександр».

Статтею 20 ГПК України визначено перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів, та відповідно до п. 6 ч. 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспіль них потребу чи з мотивів суспільної необхідності, а також у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язань, сторонами якого є юридичні та (або) фізичні особи-підприємці.

За приписами ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Враховуючи викладене, спір у даній справі про витребування земельної ділянки у суб`єкта господарювання на користь держави в особі уповноваженого державного органу відноситься до господарської юрисдикції, та з урахуванням правил щодо виключної підсудності спорів підлягав розгляду Господарським судом Київської області.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 12.03.2020 у справі №911/2873/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків місцевого господарського суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ФГ «Олександр» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Олександр» на рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2020 у справі №911/2873/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2020 у справі №911/2873/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2873/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.09.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз