ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2020 р. Справа № 910/11020/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Поляк О.І.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу господарського суду міста Києва від 13.02.2020 р. (повний текст складено 27.02.2020 р.)

у справі № 910/11020/18 (суддя - Ковтун С.А.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діє як ліквідатор публічного акціонерного товариства "Міський Комерційний Банк"

до:

1) ОСОБА_2

2) ОСОБА_3

3) ОСОБА_4

4) ОСОБА_5

5) ОСОБА_6

6) ОСОБА_1

7) ОСОБА_7

8) ОСОБА_8

9) ОСОБА_9

10) ОСОБА_10

11) ОСОБА_11

12) ОСОБА_12

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство "Міський комерційний банк"

про стягнення 2 573 881 218,27 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), що діє як ліквідатор публічного акціонерного товариства "Міський Комерційний Банк" (далі - ПАТ "Міський комерційний банк") звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про солідарне стягнення 2 573 881 218,27 грн.

Позовні вимоги до відповідачів заявлені як до осіб, які, відповідно до приписів ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначені пов`язаними особами з ПАТ "Міський комерційний банк". Позивач вважав, що відповідачами, як особами які пов`язані з банком, не було забезпечено здійснення ПАТ "Міський комерційний банк" своєї діяльності у відповідності до нормативів Національного банку України, вимог законодавства, а здійснення активних операцій було направлено на задоволення потреб групи компаній, які зв`язані між собою та власниками банку, що призвело до втрати банком ліквідності, неможливості виконання зобов`язань перед вкладниками та визнання банку неплатоспроможним. Такими діями, на думку позивача, відповідачі заподіяли банку шкоду, відповідальність за яку, відповідно до закону, є солідарною. Розмір шкоди визначено з розміру недостатності майна банку для покриття вимог кредиторів, що складає 2 573 221 227,87 грн.

31.01.2020 р. Фонд подав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у даній справі до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення господарського суду міста Києва від 20.12.2018 р. та постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 р. у подібних правовідносинах у іншій справі № 910/11027/18.

В обґрунтування клопотання позивач посилався на те, що відповідачем-4 під час розгляду даної справи заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки початок перебігу строку позовної давності почався 21.11.2014 р. (початок введення в банку тимчасової адміністрації), а сплинув 21.11.2015 р. (з підстав притягнення до матеріальної відповідальності працівника роботодавцем на виконання ст. 233 Кодексу законів про працю України). Водночас позивач вважав, що визначення строків позовної давності у цій категорії спорів тісно пов`язано з положеннями частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка визначає передумови для пред`явлення Фондом відповідного позову. Так, Фонд звернувся з вимогою до відповідачів про відшкодування шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" 02.08.2018 р., а позовна заява пред`явлена 16.08.2018 р., тобто, як стверджував позивач, - в межах загальної позовної давності, визначеної статтею 257 Цивільного кодексу України.

На підставі наведеного, зважаючи на наявність у матеріалах даної справи заяви про застосування строків позовної давності, у зв`язку з існуванням виключної правової проблеми, пов`язаної з визначенням моменту початку перебігу позовної давності у спорах за позовами Фонду про відшкодування шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вирішення якої є предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/11027/18, керуючись п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), позивач просив суд першої інстанції зупинити провадження у даній справі до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/11027/18.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.02.2020 р. зупинено провадження у справі № 910/11020/18 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення господарського суду міста Києва від 20.12.2018 р. та постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 р. у подібних правовідносинах у іншій справі № 910/11027/18.

Вказана ухвала мотивована тим, що правовідносини у справі № 910/11027/18 є подібними правовідносинам у даній справі, а беручи до уваги те, що 04.11.2019 р. Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 910/11027/18, у якій правову проблему становить питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/11027/18, з метою з`ясування правової позиції Великої Палати та забезпечення однакового правозастосування у спірних відносинах при вирішенні питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Наводячи підстави скасування оскаржуваної ухвали, апелянт зазначав, що місцевий господарський суд помилково застосував положення п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України та зупинив провадження у даній справі, оскільки обставини, які будуть встановлені у іншій справі, не є пов`язаними зі справою, яка розглядалася господарським судом. Скаржник також вказував, що провадження у справі не підлягає зупиненню під час підготовчого провадження, а отже судом першої інстанції було порушено норми процесуального права і прийнята ухвала підлягає скасуванню, як незаконна.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Пашкіна С.А., Поляк О.І., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 02.09.2020 р.

02.09.2020 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні, що відбулось 02.09.2020 р., апелянт вказував на обґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позивач вказував на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржувану ухвалу без змін та скасування.

Інші учасники справи не взяли участі у розгляді справи судом апеляційної інстанції, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. За висновками суду, неявка їх представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами статті 271 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в справі № 910/11027/18 (позов Фонду до пов`язаних осіб ПАТ "АБ "Укоопспілка" про стягнення завданої шкоди) колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 22.10.2019 р. передала справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зважаючи на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої є необхідним для забезпечення розвитку права, розумної передбачуваності судових рішень та формування єдиної правозастосовчої практики. Оскільки вирішення зазначених питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку.

Згідно з висновком Верховного Суду виключну правову проблему становить питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, і встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу.

Касаційний суд також зазначив, що Фондом заявлено 12 таких позовів і на сьогодні у судах попередніх інстанцій триває розгляд спорів у подібних правовідносинах у справах: №№ 910/9251/18, 910/11221/18, 910/12803/18, 910/10888/18, 910/12208/18, 922/2860/18, 910/14974/18, 910/15260/18, 922/3357/18, 910/7338/19, 910/7186/19.

Вирішуючи спір у справі № 910/11027/18, суди попередніх інстанцій зазначили, зокрема, про те, що до закінчення ліквідаційної процедури відсутні правові підстави стверджувати про шкоду, завдану ПАТ "АБ "Укоопспілка", тобто фактично дійшли висновку про передчасність позовних вимог у порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Натомість під час вирішення спору у справі № 910/12803/18 у подібних правовідносинах господарський суд міста Києва дійшов протилежних висновків, а саме, встановивши наявність підстав для задоволення позову на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виходив з пропуску Фондом позовної давності, оскільки останній ще під час проведення інвентаризації (тобто фактично до закінчення ліквідаційної процедури) був обізнаний про те, що задоволення усіх зобов`язань банку є неможливим та шкоду завдано.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду наголосив на тому, що на сьогодні судова практика з питань застосування цієї норми лише формується, тому передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме становленню єдиної судової практики.

Як вбачається з ухвали Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2019 р. у справі № 910/11027/18, Велика Палата Верховного Суду визнала за необхідне прийняти вказану справу до розгляду, оскільки вирішення зазначених питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку, що відбувалося протягом останніх років.

Відповідно до положень ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно ч. 2 ст. 315 ГПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Зважаючи на викладене і ту обставину, що правовідносини у справі № 910/11027/18 є подібними правовідносинам у даній справі за суб`єктним складом сторін, предмет спору та підставами позову, колегія суддів вважає, що є необхідність зупинення провадження до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/11027/18, з метою з`ясування правової позиції Великої Палати та забезпечення однакового правозастосування у спірних відносинах при вирішенні питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди, а також щодо передчасності пред`явлення позовних вимог в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до закінчення ліквідаційної процедури.

З огляду на приписи ст. 177 ГПК України та ст. 182 ГПК України, доводи скаржника стосовно неможливості зупинення провадження у справі під час підготовчого провадження та порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними, оскільки саме на суд під час проведення підготовчого провадження покладається обов`язок остаточно визначити предмет спору та характеру спірних правовідносин; позовні вимоги та склад учасників судового процесу; визначити обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрати відповідні докази; вирішити питання про витребування додаткових доказів та визначити строки їх подання, а також вирішення заяв та клопотань учасників справи.

Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятої судом першої інстанції ухвали у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду міста Києва від 13.02.2020 р. у справі № 910/11020/18 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 13.02.2020 р. у справі № 910/11020/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11020/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст складено 04.09.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді С.А. Пашкіна

О.І. Поляк