Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/466/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

секретар судового засідання: Малярчук Р.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Сапінський О.П. - наказ №2622-к від 13.10.2015

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в особі Житомирської обласної дирекції "НАСК"Оранта"

до Ружинської селищної ради

про припинення права постійного користування земельною ділянкою

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в особі Житомирської обласної дирекції НАСК"Оранта" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Ружинської селищної ради про припинення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0433 га, що знаходиться у користуванні ПАТ "НАСК "Оранта".

Ухвалою суду від 08.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 906/466/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання суду призначено на "23" червня 2020 р. о 12:30.

04.06.2020 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідно до п. 3 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Пунктом 4 ст. 142 ЗКУ передбачено, що власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Тобто, право постійного користування земельною ділянкою припиняється після формування та державної реєстрації земельної ділянки. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера ( ст. 24 ЗУ "Про Державний земельний кадастр"). Згідно із статтями 125 та 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформляються відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (п. 10 ст. 79 -1 ЗКУ). Житомирській обласній дирекції НАСК "Оранта" видано державний акт на право постійного користування землею І-ЖТ №000479 від 05.10.2001 року зареєстрований за №77. Пунктом 10 ст. 28-1 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що документи якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до 01.01.2013 є дійсними. У разі, якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) ( п. 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Тому, рішенням Ружинської селищної ради від 02.11.2018 ПАТ "НАСК "Оранта" рекомендовано провести державну реєстрацію земельної ділянки відповідно до Державного Акта серії І-ЖТ №000479 на право постійного користування розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0433 га для здійснення (страхової діяльності) іншої комерційної діяльності. Після державної реєстрації звернутись до селищної ради з клопотанням про припинення права постійного користування.

Ураховуючи викладене, відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні.

11.06.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що згідно із розділом VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - далі (технічна документація) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до Земельного кодексу, підставами для позбавлення права власності на землю може бути добровільна відмова власника земельної ділянки. А примусово можна позбавити власника права власності на земельну ділянку в разі його нецільового використання або конфіскації.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Що прямо порушує ЗК України та право землекористувача добровільно відмовитись від земельної ділянки, та не дає органам місцевого самоврядування надавати рекомендації, а лише прийняти законне рішення про припинення право користування землею.

18.06.2020 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких відповідач не погоджується із доводами викладеними позивачем у відповіді на відзив та просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 23.06.220 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 25.08.2020 з`явився представник позивача.

Відповідач свого представника до суду не направив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час, місце та день розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучене до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач володіє земельною ділянкою площею 0,0433 га за адресою АДРЕСА_1, на підставі державного акту на право постійного користування землею серія І-ЖТ 000479 від 05.10.2001р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 77.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 березня 2008р. здійснено продаж ОСОБА_1 28/100 часток у праві власності нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому позивач звернувся з листом від 31 жовтня 2017 року № 08-04- 16/8983 «Про скасування державного акту на право постійного користування землею» до Ружинської селищної ради, повторно звернулась з подібним листом 06.12.2017 року № 0690-05-16/944.

Листом від 04.12.2017 виконавчий комітет Ружинської селищної ради повідомив позивача, що згідно п. 2 ст. 117 та п. 3 ст. 122 ЗК України земельні ділянки в межах селищ на яких розташовані об`єкти нерухомого майна державної власності в тому числі земельні ділянки, які перебувають на праві постійного користування у органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій реалізуються на підставі рішень органів виконавчої влади, тобто через районні державні адміністрації.

Листом від 22.12.2017 року № 0690-05-16/994 позивач звернувся з відповідним листом до Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області Про скасування державного акту на право постійного користування землею.

У листі від 02.02.2018 Ружинська районна державна адміністрація рекомендувала позивачу у разі добровільної відмови від земельної ділянки звернутися із заявою до власника (розпорядника) земельної ділянки згідно із чинним законодавством.

Позивач листом від 09.07.2018 року № 08-04-16/4867 адресованим Ружинській селищній раді просив припинити право постійного користування на земельну ділянку в добровільному порядку за адресою: АДРЕСА_1, у Ружинської селищної ради.

Ружинська селищна рада своїм рішенням від 02.11.2018 відмовилась від припинення права постійного користування землею за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0433 га та рекомендувала позивачу провести державну реєстрацію земельної ділянки відповідно до Державного Акта серії І-ЖТ 000479 на право постійного користування розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0433 га для здійснення (страхової діяльності) іншої комерційної діяльності. Після державної реєстрації звернутися до селищної ради з клопотанням про припинення постійного користування земельною ділянкою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням селищної ради, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить припинити право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0433 га, що знаходиться у користуванні ПАТ "НАСК "Оранта".

З набранням чинності Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 7 липня 2011 року №3613-VI та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" від 17 жовтня 2012 року №1051 право власності на земельну ділянку оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно із Розділом VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважають сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Пунктом 34 ч.1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" віднесено до компетенції селищних рад вирішення питань регулювання земельних відносин.

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать:

1)надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону;

2)вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Стаття 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право користування земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника.

Отже, з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права користування земельної ділянки, на якій розміщене це майно, у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщене, згідно з частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України. Тобто особа, яка набула права власності на це майно фактично стає користувачем земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Вказані із зазначених підстав є самостійними для припинення права постійного користування.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 142 ЗК України припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою про добровільну відмову від права постійного користування, однак останній відповідного права не припинив, повідомивши, що спочатку необхідно провести державну реєстрацію земельної ділянки, а після державної реєстрації звернутися з клопотанням про припинення права постійного користування земельною ділянкою.

У свою чергу, Державний акт на право постійного користування землею видано позивачу у червні 2001 року, а також зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 77.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Статтею 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера (п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр").

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок.

Державний акт право постійного користування на земельну ділянку є документом, що посвідчує відповідне право. При цьому положення про обов`язок переоформити право користування земельною ділянкою у відповідний строк, передбачений у п. 6 Перехідних положень ЗК України, визнано неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 (у справі № 1-17/2005) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України (справа про постійне користування земельними ділянками). Конституційний Суд України вказав на таке: п. 6 Перехідних положень Кодексу зобов`язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки. При переоформленні права постійного користування у довгострокову оренду її строк визначається "відповідно до закону", що є неконкретним у зв`язку з невизначеністю цього закону, як і закону, який встановив би порядок переоформлення; Конституційний Суд України вважає, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01.01.2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч. 2 ст. 14, ч. 2 ст. 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги п. 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку; громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Окрім того, вимоги земельного законодавства, пов`язані із припиненням права постійного користування, не передбачають обов`язку вчинення зі сторони користувача будь-яких додаткових дій, у тому числі тих, що пов`язані з проведенням державної реєстрації земельної ділянки відповідно до Державного Акту на право постійного користування.

У силу приписів ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (дозволено все, що прямо не заборонено законом).

Заразом, згідно із нормами Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19). У цих нормах Основного Закону України втілено загальновідому формулу обмеження дискреційних повноважень органів державної влади (дозволено лише те, що прямо передбачено законом).

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Ураховуючи наведене, зважаючи, що приписами ст.ст. 141, 142 ЗК України не передбачено необхідності вчинення зі сторони позивача будь-яких дій, окрім як подання заяви про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою, відтак вимоги відповідача, пов`язані з проведенням державної реєстрації спірної земельної ділянки, є незаконними.

У силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ураховуючи викладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2.Припинити право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0433 га, що знаходиться у користуванні ПАТ "НАСК "Оранта".

3. Стягнути з Ружинської селищної ради (13601, Житомирська область, смт. Ружин, вул. О.Бурди,б. 44, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія"Оранта" Житомирська обласна дирекція "НАСК"ОРАНТА" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська,7-Д, ) -2 102,00 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 28.08.20

Суддя Маріщенко Л.О.

Віддрукувати:

1- в справу

2-3- позивачу а юрид. особу та Жит. дирекцію ( рек з повід.)

4- відповідачу ( рек. з повід.)