ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2809/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Казмерчук М.Т.

за участю представників учасників справи:

прокурора - Горгуль Н.В., посвідчення № 036052 від 29.10.2015 р.

третьої особи - не з`явився

першого відповідач - не з`явився

другого відповідача - Шелудька А.Д., довіреність від 15.02.2020 р.

третього відповідача - не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, місто Лозова, в інтересах Держави

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, місто Харків,

до першого відповідача - Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, село Берестове,

другого відповідача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська", село Берестове,

третього відповідача - Державного реєстратора прав на нерухоме майно Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Качалової Олександри Миколаївни, місто Лозова,

про визнання незаконним та скасування рішення, скасування запису, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/2809/19.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа № 922/2809/19 за позовом Лозівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави, 3-я особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, до відповідачів, Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська", державного реєстратора прав на нерухоме майно Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Качалової Олександри Миколаївни, в якій прокурор просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 10 жовтня 2018 року № 364-VII; скасувати запис про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав на нерухоме майно № 29077363; зобов`язати сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська" повернути земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0237 площею 0.9533 га на користь Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області.

09 вересня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/2809/19 підготовче провадження і призначити підготовче засідання на 30 вересня 2019 року. 18 вересня 2019 року до суду, через канцелярію, від другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву із доданими до нього документами, у якому останній просить закрити провадження у справі за відсутності предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. 19 вересня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду відзив другого відповідача із доданими до нього документами та долучено їх до матеріалів справи. 23 вересня 2019 року до суду, через канцелярію, від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву із доданими до нього документами, у якому останній просить закрити провадження у справі за відсутності предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (відсутній предмет спору). 26 вересня 2019 року прокурором скеровано до матеріалів справи відповідь на відзив другого відповідача. 30 вересня 2019 року третьою особою надано пояснення. 30 вересня 2019 року, протокольними ухвалами, в тому числі, долучено до матеріалів справи відзив першого відповідача та відповідь на відзив другого відповідача; відкладено підготовче засідання на 15 жовтня 2019 року. 30 вересня 2019 року до суду, через канцелярію, від третього відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 23381), у якому останній поміж іншого зазначає про відсутність предмета спору у даній справі. Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року прийнято до розгляду відзив третього відповідача та долучено його до матеріалів справи. 02 жовтня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, пояснення третьої особи, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, на позовну заяву долучено до матеріалів справи та залишено без розгляду. 02 жовтня 2019 року до суду, через канцелярію, від прокурора надійшла відповідь на відзив першого відповідача. 03 жовтня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду відповідь на відзив першого відповідача та долучено її до матеріалів справи. 15 жовтня 2019 року третьою особою, в порядку статті 42 Господарського процесуального кодексу України, надано до суду клопотання за яким просить розглядати справу № 922/2809/19 за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. 15 жовтня 2019 року другий відповідач звернувся до суду із клопотання про перенесення підготовчого засідання. 15 жовтня 2019 року, протокольними ухвалами суду, на підставі статей 42, 232 Господарського процесуального кодексу України, до матеріалів справи долучена заява другого відповідача про відкладення та клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Задоволено заяву другого відповідача та відкладено підготовче засідання на 28 жовтня 2019 року. 18 жовтня 2019 року до суду, через канцелярію, від другого відповідача, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівка", надійшли заперечення на відповідь на відзив заступника керівника Лозівської міськрайонної прокуратури, у яких другий відповідач просить закрити провадження у справі за відсутності предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. 21 жовтня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду заперечення Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівка" на відповідь на відзив заступника керівника Лозівської міськрайонної прокуратури та долучено їх до матеріалів справи. 22 жовтня 2019 року від прокуратури надійшла відповідь на відзив третього відповідача. 22 жовтня 2019 року через канцелярію, від Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, надійшли заперечення (вх. № 25343), у яких останній просить закрити провадження у справі за відсутності предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. 28 жовтня 2019 року третьою особою, в порядку статті 42 Господарського процесуального кодексу України, надано до суду клопотання за яким просить розглядати справу № 922/2809/19 за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. 28 жовтня 2019 року протокольними ухвалами суду, зокрема, долучено до матеріалів справи та задоволено клопотання третьої особи про проведення судового засідання за відсутності представника третьої особи; долучено відповідь прокурора на відзив третього відповідача та заперечення першого відповідача до матеріалів справи; встановлено третьому відповідачеві строку для подання заперечень до 04 листопада 2019 року; відкладено підготовче засідання на 05 листопада 2019 року. 04 листопада 2019 року до суду надійшли заперечення третього відповідача, державного реєстратора прав на нерухоме майно Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Качалової Олександри Миколаївни, у яких останній просить закрити провадження у справі за відсутності предмета спору на підставі пунктів 1, 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. 05 листопада 2019 року постановлено протокольну ухвалу, якою долучено заперечення третього відповідача до матеріалів справи. 05 листопада 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 07 грудня 2019 року. Протокольною ухвалою від 05 листопада 2019 відкладено підготовче підготовчого засідання в межах підготовчого провадження на 19 листопада 2019 року. 19 листопада 2019 року відкладено підготовче засідання на 26 листопада 2019 року. 26 листопада 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, відмовлено Берестівській сільській раді Близнюківського району Харківської області у задоволенні клопотання (відзив, заперечення) про закриття провадження у справі № 922/2809/19. Відмовлено сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська" у задоволенні клопотання (відзив, заперечення) про закриття провадження у справі № 922/2809/19. Відмовлено державному реєстратору прав на нерухоме майно Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Качаловій Олександрі Миколаївні у задоволенні клопотання (відзив, заперечення) про закриття провадження у справі № 922/2809/19. 26 листопада 2019 року, протокольною ухвалою суду на підставі пункту 3 частини 2 статті 185 та статті 232 Господарського процесуального кодексу України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 грудня 2019 року. 10 грудня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, було здійснено повернення до розгляду справи № 922/2809/19 у підготовчому провадженні та продовжено підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі № 922/2809/19 на 10 грудня 2019 року. Обґрунтовуючи підстави для повернення до підготовчого провадження суд зазначив, що питання, пов`язані з реалізацією прокурором повноважень відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є ключовими в даній справі, і на даний час існує виключна правова проблема щодо неоднакового застосування ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" в частині підстав та випадків представництва інтересів держави прокуратури в суді, яка окреслена касаційним господарським судом при передачі справи до розгляду Великої Палати Верховного суду у справі № 912/2385/18. 10 грудня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, зупинено провадження у справі № 922/2809/19 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 912/2385/18. 27 липня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, провадження у справі № 922/2809/19 поновлено; призначено підготовче засідання на 03 серпня 2020 року. 03 серпня 2020 року, протокольною ухвалою суду, в тому числі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 серпня 2020 року. 10 серпня 2020 року суд розпочав розгляд справи по суті та протокольною ухвалою відклав судове засідання по розгляду справи по суті на 25 серпня 2020 року.

25 серпня 2020 року, присутній в судовому засіданні прокурор повністю підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник другого відповідача повністю заперечує проти поданого прокурором позову, просив суд відмовити у задоволенні позову. 25 серпня 2020 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово прокурора та представника другого відповідача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, шляхом вивчення стану додержання вимог земельного законодавства при наданні у власність суб`єктам господарювання земель на території Близнюківського району, встановлено, що рішенням Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 10 жовтня 2018 року № 364-VII "Про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватну власність" Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська" передано у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення комунальної власності, кадастровий номер :01:000:0237, площею 0,9533 га, яка розташована в межах населеного пункту за адресою: вулиця Миру, село Берестове, Близнюківський район, Харківська область.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 13 травня 2019 за № 166308534, за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська" на підставі акту приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 10 жовтня 2018 року та рішення, серія та номер: 364-VII, виданий 10 жовтня 2018 року, видавник Берестівська сільська рада, було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0237, площею 0,9533 га.

Обґрунтовуючи підставу позову, прокурор зауважує, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0237, площею 0,9533 га, що розташована в межах населеного пункту за адресою: вулиця Миру, село Берестове, Близнюківський район, Харківська область ніколи не перебувала у приватній власності жодної фізичної чи юридичної особи, а також те, що жодною нормою земельного законодавства не передбачено можливості безоплатної передачі земель державної чи комунальної власності у власність юридичним особам, другий відповідач міг набути її у власність виключно через процедуру викупу, який можливо здійснити після закінчення дії мораторію на купівлю-продаж земель сільськогосподарського призначення державної чи комунальної власності.

На думку прокурора, недотримання першим відповідачем вимог законодавства призвело до незаконного вибуття 0,9533 га земель сільськогосподарського призначення вартістю 506 716,51 грн. (дані з Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18 липня 2019 року № 429/0/193-19) шляхом передачі у її власність другому відповідачеві, чим підривається авторитет держави в особі органу місцевого самоврядування, який уповноважений на виконання функцій держави.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Щодо підставності (процесуальної дієздатності) прокурора на звернення до суду з даним позовом до суду.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Відтак, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, і лише встановивши наявність такого - суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або про відмову у захисті.

Прокурор по даній справі звернувся до суду в інтересах держави та не визначив у позовній заяві орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних праовідносинах, а саме - Берестівську сільську раду, яка є розпорядником спірних земельних ділянок, оскільки остання не може бути одночасно і позивачем, і відповідачем.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Згідно з частиною першою статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього кодексу.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частини 2 та 3 статті 4 цього кодексу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.(абзаци 1-3 частини 4 статті цього Закону).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 1 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

В матеріалах справи відсутні докази скерування прокуратурою до органу, який уповноважений розпоряджатись землею у спірних правовідносинах (Берестівської сільської ради) повідомлення, в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Натомість суд зазначає, що у даній справі прокурор, з огляду на статтю 53 Господарського процесуального кодексу України, є самостійним позивачем, оскільки Берестівська сільська рада виступає в якості одного співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передання земельної ділянки. І саме цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, навів підставу для представництва інтересів держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 та постановах Верховного Суду (від 05 лютого 2020 року справа № 495/9134/16-ц, від 24 лютого 2020 року у справі № 495/10979/17).

З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Берестівську селишну раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування її рішення, суд рахує наявність у прокурора підстав для здійснення законних інтересів держави за вимогами, які заявлені у позові.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 10 жовтня 2018 року № 364-VII.

Суд, досліджуючи питання правонаступництва КСП імені Леніна за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська", яким обґрунтовується наявність чи відсутність права на спірну земельну ділянку, керується наступним.

Слід зазначити, що відповідно до статті 3 Земельного кодексу України 1990 року власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності визнавалися рівноправними. Власник землі міг вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нею.

Суб`єктами права колективної власності на землю визначалися колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі - створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств (частина 2 статті 5 Земельного кодексу 1990 року).

Відповідно до статей 22, 23 Земельного кодексу 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян.

Згідно з положеннями статті 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" земля може належати підприємству на праві колективної власності, право власності на землю посвідчується державним актом. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 2 статті 60 Земельного кодексу 1990 року землі, передані колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам у колективну власність, поділялися на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання.

За змістом пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паюванню підлягають лише сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Виходячи зі змісту положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" та Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", земельні ділянки колективної власності під господарськими будівлями та спорудами паюванню не підлягали і залишалися у колективній власності.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство самостійно володіє, користується і розпоряджається належними йому об`єктами права колективної власності, якими є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах.

Право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.

На виконання Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" № 666/94 від 10 листопада 1994 року, рішенням V сесії ХХІІ скликання Близнюківської районної ради було затверджено Державний акт на право колективної власності на землю серія ХР-03- 00- 000224 від 16 лютого 1996 року КСП імені Леніна. Відповідно до вказаного акту, КСП імені Леніна було передано в колективну власність 4 562,5 га державних земель, до яких входили і землі, на якій розташовані приміщення контори, гаражів, їдальні та пекарні колишнього колективного сільгосппідприємства. Співвласниками цієї землі стали 446 громадян, членів КСП імені Леніна, відповідно до списку, який слугує додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-03- 00- 000224. Вказаний Державний Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 13 та є чинним, протилежного матеріали справи не містять.

Пунктом 10 статті 28-1 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр" визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійним користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

Згідно з пунктом 2 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр" встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

На підставі указу Президента України № 62 від 29 січня 2001 року "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки" та Наказу № 62 від 14 березня 2001 року "Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільгосппідприємств" протоколом № 1 від 05 вересня 2007 року колишнього КСП імені Леніна та протоколом № 1 від 15 вересня 2007 року загальних зборів колишнього КСП імені Леніна було затверджено виділення майна в натурі, по структурі, цілісним майновим комплексом ПСП імені Леніна, по свідоцтвам про права власності на майновий пай серії ХА № 264506 від 10 квітня 2007 року та ХА № 264507 від 04 вересня 2007 року.

15 вересня 2007 року рішенням загальних зборів співвласників колишнього КСП імені Леніна, оформленим протоколом № 1, затверджено акт прийому-передачі майна КСП імені Леніна довіреною особою - Дещенко М.М. приватному сільськогосподарському підприємству імені Леніна в особі директора ПСП Биченко І.М.

31 січня 2013 року за передавальним актом були передані всі активи та пасиви (майно, капітал та зобов`язання), зведений перелік яких наведено в передавальному балансі (додаток № 1), від юридичної особи Приватного сільськогосподарського підприємства імені Леніна, організаційно-правову форму якої змінено (проведено перетворення відповідно до статті 108 Цивільного кодексу України) з приватного підприємства на Товариство з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "ПСП імені Леніна", внаслідок чого всі права та обов`язки приватного сільськогосподарського підприємства імені Леніна перейшли до утвореного шляхом перетворення Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ПСП імені Леніна".

20 січня 2016 року рішенням загальних зборів учасників сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ПСП імені Леніна", оформленого протоколом, погоджено зміну назву сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ПСП імені Леніна" на Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська".

Частиною 6 статті 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" передбачено, що при перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

Згідно з пункту 7 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Крім зазначеного, відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно частини 1 статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З огляду на викладені вище обставини та норми законодавства господарський суд дійшов таких висновків.

В 2013 році внаслідок перетворення КСП "імені Леніна" у Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "ПСП імені Леніна" до останнього перешли усі майнові права і обов`язки колишнього КСП "імені Леніна", в тому числі і його право власності на спірну земельну ділянку, яка охоплюється межами Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-03- 00- 000224. Це право власності перейшло до другого відповідача в силу закону і на момент його виникнення законодавство не передбачало його обов`язкової реєстрації, тому воно наразі є дійсним.

До аналогічних висновків за подібних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2018 року у справі № 924/1020/17.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні смуги та інші захисні насадження, землі під господарським будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо) не паювалися. Спірна земельна ділянка не підлягала паюванню, оскільки є землями під господарськими будівлями і дворами, а саме під приміщеннями контори, гаражів, їдальні та пекарні КСП "імені Леніна".

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

При цьому, принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, на земельній ділянці площею 0,9533 га. та яка рішенням Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 10 жовтня 2018 року № 364-VII була передана другому відповідачу у приватну власність, розташовані приміщення контори, гаражів, їдальні та пекарні другого відповідача.

Даний факт підтверджується наявними в матеріалами свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 8379114 від 22 серпня 2013 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 8379486 від 22 серпня 2013 року у відповідності до якого за другим відповідачем рахується об`єкт нерухомого майна, за адресою вулиця Леніна, будинок 12, село Берестове, Близнюківський район, Харківської області нерухоме майно - будівля, їдальня, загальною площею 221 кв. м., приміщення їдальні -А-ІІ; прибудова - а; ганок а'(а. с. 72-73, том 1).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 8374150 від 22 серпня 2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 8374993 від 22 серпня 2013 року за другим відповідачем рахується об`єкт нерухомого майна, за адресою вулиця Леніна, будинок 14, село Берестове, Близнюківський район, Харківської області нерухоме майно - будівля, пекарня, загальною площею 143,3 кв. м., будівля пекарні з підвалом - Б-і (а. с.74-75, том 1).

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 8370633 від 22 серпня 2013 року визначає факт наявності у другого відповідача об`єкту нерухомого майна, за адресою вулиця Леніна, будинок 10/1, село Берестове, Близнюківський район, Харківської області - будівля, гараж, загальною площею 156,7 кв. м., будівля гаражу для легкових автівок - Г, Г'; замощення - І (а. с.78-79, том 1).

Як-то встановлено з матеріалів справи, місце розташування спірної земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0237 є Харківська область, Близнюківський район, село Берестове, вулиця Леніна, 10, 10/1,12,14, тобто земельна ділянка охоплює своїми межами нежитлові приміщення їдальні, пекарні та гаражу, які належать на праві приватної власності другому відповідачеві, про, що зауважено вище.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землевласнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості".

Земельний кодекс України не передбачає такої форми власності на землю як колективна, як і не передбачає порядку переоформлення права колективної власності в інші форми власності чи за іншими суб`єктами.

З матеріалів справи вбачається, що другий відповідач здійснив державну реєстрацію свого права, що підтверджується відповідними свідоцтвами та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому правомірність підстав набуття права власності та законність права приватної власності позивача на нерухоме майно підтверджена належними та допустимими доказами і не оспорюється іншими учасниками справи. Другий відповідач, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська" є правонаступником КСП ім. Леніна, яке до державного акту серія ХР-03-00-000224 від 16 лютого 1996 року є власником земельної ділянки 4 562,5 га.

Другий відповідач не був суб`єктом колективної власності на землю згідно чинного законодавства станом на момент спірних відносин відповідно до ЗК України. Однак, набувши право власності на нежитлові будівлі та споруди, в якості нового власника, та будучи правонаступником КСП, до другого відповідача перейшло право на земельну ділянку в цілому.

На підсумок наведеного суд зазначає, що закон за своїм змістом захищає набуте право на землю, що цілком відповідає змісту статті 14 Конституції України, положенням статей 1, 78 , 120 Земельного кодексу України та гарантіям права власності, набутої на законних підставах.

Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують права держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ у статті 1 Першого протоколу до Конвенції закріплено три окремі норми:

1) наведена у першому реченні першого абзацу, що закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;

2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;

3) зазначена у другому абзаці, що визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у контексті загального принципу, визначеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі ""East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166- 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи мало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має бути розумним співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливого балансу не буде дотримано, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку із позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, і навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримано всіх трьох критеріїв.

Отже, з огляду на належне оформлення за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "ПСП імені Леніна" (сьогоденне найменування - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Берестівська") права власності на нежитлові будівлі, враховуючи положення статті 377 Цивільного кодексу України та 120 Земельного кодексу України, а також через інститут правонаступництва з врахуванням державного акту права колективної власності на землю від 16 лютого 1996 року до останнього перейшло право на земельні ділянки.

Звертаючись до суду, прокурор зазначив, що недотримання першим відповідачем вимог законодавства призвело до незаконного вибуття 0,9533 га земель сільськогосподарського призначення вартістю 506 716,51 грн. (дані з Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18 липня 2019 року № 429/0/193-19) шляхом передачі у її власність другому відповідачеві, чим підривається авторитет держави в особі органу місцевого самоврядування, який уповноважений на виконання функцій держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 393 цього кодексу передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно із пунктом "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, пункти 16 постанови від 04 вересня 2018 року у справах № 915/1279/17, № 915/1284/17, пункт 15 постанови № 915/1283/17).

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

При цьому, у разі порушення права на земельну ділянку його захист, у тому числі у визначений статтями 21, 393 ЦК України та пунктом "г" частини 3 статті 152 ЗК України спосіб, здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обґрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача. Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 15 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 903/857/17).

Прокурором не надано суду жодного офіційного документу про належність спірної земельної ділянки до земель державної або комунальної власності. Отже, позивачем (прокурором) не доведено суду в належний спосіб тих обставин, що перший відповідач розпорядився землями державної або ж комунальної власності. Судове рішення не може ґрунтуватись на суцільних припущеннях позивача.

Отже звертаючись із позовними вимогами у наведеній частині прокурор, оскаржуючи рішення першого відповідача, не довів належними та допустимими доказами приналежність спірної земельної ділянки до земель комунальної власності, що не узгоджується із підставами та порядком, визначеним статтею 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" та частиною 4 статті 53 ГПК України, оскільки відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурору надано право звертатись із позовом у разі порушення інтересів держави, з обґрунтуванням суті цього порушення і необхідності їх захисту прокурором, що здійснено останнім не було (підстави втручання по обґрунтованості предмета позову в цій частині).

Виходячи з вищенаведеного, з огляду, що прокурор в установленому ГПК України порядку не надано допустимих та належних доказів, які б підтверджували обставини на які останній посилається в якості підстав позову, суд вважає, що у суду відсутні підстави для задоволення.

Позовні вимоги про повернення земельної ділянки є похідними від першої вимоги - визнання незаконним та скасування рішення, в задоволенні яких відмовлено, що є наслідком й відмову в частині позову про зобов`язання повернути майно.

Щодо позовних вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав на нерухоме майно № 29077363 суд зауважує, що сторонами в господарському процесі є позивач і відповідач (стаття 45 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 зроблено висновок, що "зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір виник у зв`язку із реєстрації права. Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності не може бути звернена до приватного нотаріуса, як співвідповідача. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що "спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано".

Державний реєстратор під час проведення державної реєстрації на підставі перевірки вичерпного переліку документів лише засвідчує факт, тобто виконує функцію легалізації події. Виконання цієї функції не передбачає і наділяє його повноваженнями перевірки (контролю) за тим, чи документи містять відомості, передбачені законом, відповідність за яких законодавством покладається на осіб, які подали заяву щодо проведення такої реєстрації.

Правова позиція Верховного суду у справі № 826/1186/17 від 19 березня 2019 року.

З огляду на зазначене, суд констатує, що зміст і характер відносин між учасниками справи встановлює факт того, що державний реєстратор прав на нерухоме майно Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Качалова Олександра Миколаївна є неналежним відповідачем. Тому у задоволенні позовних вимог Лозівської місцевої прокуратури Харківської області до державного реєстратора прав на нерухоме майно Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Качалової Олександри Миколаївни необхідно відмовити саме із зазначеної підстави.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на викладене вище, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог прокурора.

Судові витрати зі сплати прокурором при поданні позову судового збору, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на прокурора.

Керуючись статтями 1-5, 10-12, 20, 41-46, 50, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 03 вересня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/2809/20