ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020 справа № 914/1350/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

до відповідача Прокуратури Львівської області

про скасування арешту, що накладений на нежилі приміщення

за участю представників:

від позивача Чижович І.З.

від відповідача Лука Г.В.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до відповідача Прокуратури Львівської області про скасування арешту, що накладений на нежилі приміщення. Зокрема позивач у позовній заяві просить скасувати арешт, накладений на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, реєстраційний номер обтяження: 9175592.

Ухвалою суду 09.06.2020р. справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою суду підготовче засідання призначено на 07.07.2020р.

В підготовче засідання 07.07.2020р. з`явилися представники позивача та відповідача. Представник відповідача в підготовчому засіданні 07.07.2020р. проти задоволення позову не заперечив. У вказаному судовому засіданні суд оголосив перерву до 28.07.2020р.

В підготовче засідання 28.07.2020р. з`явилися представники позивача та відповідача. Представник відповідача в підготовчому засіданні 28.07.2020р. проти задоволення позову не заперечив. У вказаному судовому засіданні суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 20.08.2020р.

В судове засідання 20.08.2020р. для розгляду справи по суті з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.08.2020р. проти задоволення позову не заперечив, надав усні пояснення щодо предмету спору.

Відсутність заперечень проти позову зі сторони відповідача в підготовчих засіданнях, які відбулися 07.07.2020р. та 28.07.2020р., а також в судовому засіданні 20.08.2020р., враховуючи надані представником відповідача усні пояснення щодо предмета спору, суд розцінює як визнання відповідачем позову у справі 914/1350/20.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд встановив таке.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка долучена позивачем до позовної заяви, 24.04.2003р. будинок за адресою місто Львів, вулиця Барвінських, 4 (загальною площею 858,0 кв.м) зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно за Територіальною громадою міста Львова на праві комунальної власності, реєстраційний номер майна: 853288.

Як вбачається із вказаної довідки, власником нежитлових підвальних приміщень з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, будинок 4 є Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (ідентифікаційний код 25558625).

Відповідно до пункту 1.5. Положення про Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, що затверджене рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 02.12.2016р. №1125, Управління є правонаступником Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на нежиле підвальне приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м., адреса: Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, будинок 4, власником якого є позивач, накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 9175592).

Підставою накладення арешту відповідно до вказаної довідки є кримінальна справа, 181-0226, 21.10.2009р., ст.слідчий прокуратури м.Львова Стебеляк Ю.П.

Відповідно до відповіді Прокуратури Львівської області №17/1-3727-вих.19, вхідний №1.7-8394-2302, на звернення Управління комунальної власності щодо скасування арешту на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , прокуратурою встановлено, що в межах кримінальної справи №181-0226 від 21.10.2009р. Галицьким районним судом міста Львова винесено вирок у справі №1-393/11 від 08.12.2011р. (набрав законної сили 24.12.2011р.), згідно з яким громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 366 та частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України. Однак, долю речових доказів визначено не було.

Як зазначено у цій відповіді, відповідно до вимог статті 81 Кримінально-процесуального кодексу України (у редакції 1960 року), питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду. Враховуючи наведене, у відповіді зазначено, що орган досудового розслідування не уповноважений на вчинення будь-яких дій, спрямованих на зняття арешту із вказаних об`єктів нерухомості, оскільки після скерування обвинувального висновку до суду лише суд вправі вчиняти такі дії.

Як вбачається із вироку Галицького районного суду міста Львова від 08.12.2011р. у справі №1-393/11, питання про речові докази даним вироком вирішені не були.

Як зазначає позивач, з врахуванням викладеного, а також у зв`язку із втратою чинності Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого судді на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року не є ефективним способом захисту порушеного права.

Крім того, ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 03.02.2020р. у справі №1-393/11 було відмовлено у задоволенні клопотання про зняття арешту на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Як вказано в ухвалі Галицького районного суду міста Львова від 03.02.2020р. у справі №1-393/11, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 Кримінально-процесуального кодексу України 2012 року, і відповідно таке питання підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Проте, вказаний арешт було накладено органом досудового слідства під час процесу досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

В ухвалі зазначено, що на даний час кримінальна справа судом розглянута та у ній винесено кінцеве рішення, а тому якщо арешт було накладено органом досудового слідства під час процесу досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, розгляд зазначеної справи має відбуватись в порядку цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі №6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження №14-477цс19).

Зважаючи на вказане, приймаючи до уваги той факт, що арешт на майно накладено в межах кримінальної справи на підставі положень Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, досудове розслідування по справі завершено та винесено вирок, який набрав законної сили, Галицький районний суд міста Львова зазначив, що вирішення питання про зняття арешту з майна виходить за межі компетенції слідчого судді, а тому у задоволенні клопотання представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про скасування арешту майна було відмовлено.

Як зазначає позивач у позовній заяві, йому не було відомо про розгляд кримінальної справи, оскільки він не був її учасником. Крім того, позивач зазначає, що на його думку арешт на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, на підставі відповідної кримінальної справи накладено необгрунтовано, адже відповідні нежитлові приміщення комунальної власності виходячи із змісту вироку не могли бути речовими доказами у справі №1-393/11.

Разом з тим, позивач вказує на те, що справа №1-393/11 є розглянута судом, а вирок від 08.12.2011 набрав законної сили, у зв`язку з чим необхідність в подальшому застосуванні арешту майна відпала.

З огляду на викладене, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулось до Господарського суду Львівської області та просить скасувати арешт, накладений на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, реєстраційний номер обтяження: 9175592.

Відповідач як під час підготовчого провадження, так і при розгляді даної справи по суті проти задоволення позовних вимог не заперечив. Відсутність заперечень, враховуючи надані усні пояснення відповідача, розцінюється судом в даному випадку як визнання відповідачем позову у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 318 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як встановлено судом, власником нежитлових підвальних приміщень з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4 є Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається із матеріалів справи, на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, 21.10.2009р. старшим слідчим прокуратури міста Львова Стебеляк Ю.П. було накладено арешт в межах кримінальної справи №181-0226.

Відповідно до статті 81 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції від 28.12.1960р. (Закон № 1001-05), питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду або постановою органу дізнання, слідчого, прокурора про закриття справи.

19.11.2012р. Кримінально-процесуальний кодекс України в редакції від 28.12.1960р. (Закон №1001-05) втратив чинність у зв?язку з набранням чинності Кримінального процесуального кодексом України від 13.04.2012р. (Закон №4651-VI).

Частиною 1 статті 174 чинного Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як встановлено судом, кримінальна справа розглянута, а вирок набрав законної сили.

Частиною 4 статті 174 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Як вбачається із матеріалів справи, арешт, що був накладений на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, не скасований.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов?язані з вирішенням питання про скасування чи припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного чи господарського судочинства у позовному провадженні залежно від суб`єктного складу сторін, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Належить зазначити, що у межах кримінальної справи, що розслідувалася, позивач у даній справі не мав жодного процесуального становища, і як власник майна, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

З урахуванням викладеного, а також зважаючи на втрату чинності Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, тривалого часу, що минув після завершення справи, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Слід зазначити, що суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина 1 статті 28 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року).

При цьому, як вбачається із позовної заяви у даній справі, позивач пред`явив позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Слід також зазначити, що із завершенням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до завершення кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого завершення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 21 серпня 2019 року у справі №911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження № 14-477цс19) та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Разом з тим, слід зазначити, що в даному випадку скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після завершення справи не пов?язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку господарського судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Водночас, суд з урахуванням матеріалів даної справи звернув увагу на твердження позивача, що він не був учасником вищезазначеної кримінальної справи, і перебування під арештом нежитлових підвальних приміщень з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, на підставі цієї кримінальної справи не є доцільним, адже відповідні нежитлові приміщення комунальної власності виходячи із змісту вироку не є тими речовими доказами у справі №1-393/11, які були предметом дослідження та лягли у підставу обвинувачення.

Згідно з вимогами статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про скасування арешту, накладеного на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, 4, реєстраційний номер обтяження: 9175592, є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, не заперечується відповідачем, а відтак підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Скасувати арешт, накладений на нежитлові підвальні приміщення з індексами 11-1, 11-2, 11-3 площею 27,3 кв.м, що розташовані за адресою Львівська область, місто Львів, вулиця Барвінських, будинок 4, реєстраційний номер обтяження: 9175592.

Стягувач: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, місто Львів, площа Галицька, будинок 15, ідентифікаційний код 25558625);

Боржник: Прокуратура Львівської області (79005, місто Львів, проспект Шевченка, будинок 17/19, ідентифікаційний код 02910031).

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили, відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, що визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 31.08.2020р.

Суддя М.М. Петрашко