ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
"02" вересня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/820/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.
при секретарі судового засідання Тіщенко Д.І.,

за участю представників сторін:
від прокуратури Біховська М.Ю. (посвідчення №052844 від 21.05.2019р.)

від Кабінету Міністрів України Барабанова Т.О. (довіреність №1464/0009.1.4/22-20 від 12.07.2020р.);

від Міністерства оборони України Дубчак Д.В. (посвідчення УК №005879 від 18.08.2016р.)

від ТОВ Спортінг Глазов О.В. (ордер серії ОД №526368 від 27.05.2020р.);

від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Поляков О.Г. (довіреність №178 від 16.01.2020р.);

від ГО Військово-мисливське товариство Південь - не з`явився;

від Баланюк Н.П. - не з`явився;

від Талан Н.П. - не з`явився;

від ОСОБА_1 - ОСОБА_1 (особисто, паспорт серії НОМЕР_1 від 23.10.1998р.);

представник ОСОБА_1 - Нестерова О.К. (ордер серії ОД №465508 від 24.06.2020р.).

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/820/20
за позовом Заступника військового прокурора Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, буд. 11) в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2, ); Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, );

до відповідача товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг» (65080, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 27, буд. 16, кв. 4, );

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 13), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 );

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Громадська організація «Військово-мисливське товариство «Південь» (65080, м. Одеса, вул. Маріїнська, буд. 1А, )

про визнання права власності та витребування нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:
30.03.2020 р. до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява від 27.03.2020р. (вх.№855/20) заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг», в якій заступник прокурора просив суд:

- визнати за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, в особі Міністерства оборони України права власності на нерухоме майно нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ;

- витребувати з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.

В обгрунтування позовних вимог заступник прокурора зазначає наступне.

Розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду» за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України (правонаступником якої є громадська організація «Військово-мисливське товариство «Південь») визнано право власності на будівлі та споруди стрілецького стенду, які розташовані в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області, згідно переліку, що є додатком до розпорядження, а саме: адмінбудівля загальною площею 329,5 кв.м., (літ. А,а, а-1); вбиральня загальною площею 4,80 кв.м. (літ. В); генераторна загальною площею 33,50 км.м. (літ. Г); готель загальною площею 168,60 кв.м. (літ. Л,л,л, Щ,щ,щ); будівля охорони загальною площею 13,1 кв.м. (літ. О); складське приміщення загальною площею 374,00 кв.м. (літ. П); майстерня загальною площею 290,00 кв.м. (літ. Р); бойлерна загальною площею 18,20 кв.м. (літ. С), побутові приміщення загальною площею 30,00 кв.м. (літ. Т.т); спорудження у кількості 21 шт. (літ. 1-21).

На підставі зазначеного розпорядження 02.04.2003р. виконкомом Новодолинської сільської ради видано Південній регіональній організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно.

В подальшому, 01.05.2003р. Південна регіональна організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України уклала з ТОВ «Спортінг» договір купівлі-продажу будівель та споруд стрілецького стенду.

Таким, станом на даний час, власником будівель та споруд стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д, є ТОВ «Спортінг».

Разом з тим, комплекс будівель та споруд стрілецького стенду є державною власністю, розпорядження яким здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області з перевищенням своїх повноважень.

Так, у зв`язку із порушенням майнових прав держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України на вказане нерухоме майно, в серпні 2016р. Військова прокуратура Південного регіону України звернулась до суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі № 916/2154/16, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2017р. та Вищого господарського суду України від 19.07.2017р., позов прокуратури задоволено повністю.

При цьому, судами встановлено, що будь-яких рішень щодо відчуження державного нерухомого майна стрілецького стенду Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України не приймалось.

В той же час, Верховним судом України у постанові від 18.11.2003р. у справі № 18/235 зазначено, що, з урахуванням постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР і постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном Товариства військових мисливців та рибалок.

Таким чином, судами у справі № 916/2154/16 встановлено, що саме держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України є власником будівель та споруд стрілецького стенду, які, внаслідок неправомірного розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 26.02.2003р. №126 та незаконного оформлення права власності за Південною регіональною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, протиправно вибули із державної власності.

Оскільки право власності на будівлі та споруди стрілецького стенду набуто Південною регіональною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України незаконно, останнє не мало права відчужувати вказане майно за договором купівлі-продажу ТОВ «Спортінг», у зв`язку з чим позивачі мають право на витребування вказаного майна від відповідача, як добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України.

Заступник прокурора вказує, що розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації нерухомим майном стрілецького стенду з перевищенням своїх повноважень - на порушення вимог ст.ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 321, 326, 328 ЦК України, Закону України «Правовий режим майна у Збройних Силах України», постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» (преюдиціальний факт встановлений рішенням господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16) - призвело до порушення прав держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України та незаконної передачі нерухомого державного майна у приватну власність. Окрім того, визнання права власності та витребування майна відповідача відповідає критерію законності та здійснюється в порядку ст.ст. 16, 326, 328, 388, 392 ЦК України.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, заступник військового прокурора Південного регіону України вказує, що згідно ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 53 ГПК України та ст.23 Закону України Про прокуратуру підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. З урахуванням того, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, який, зокрема, визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з функцій управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначає порядок відчуження та списання об`єктів державної власності, виконує відповідно до законів інші функції з управління об`єктами державної власності; а Міністерство оборони України, в свою чергу, відповідно до Закону України „Про правовий статус майна у Збройних Силах України, здійснює облік, використання та відчуження військового майна через уповноважені кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання тощо, заступник військового прокурора Південного регіону України вважає, що безпідставне набуття у приватну власність нерухомого державного майна спричиняю шкоду державі та порушує права держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, як органів державної влади, що наділені повноваженнями здійснювати управління державним майном.

При цьому, заступник прокурора зазначає, що у серпні 2017р. Міністерство оборони України зверталось до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Спортінг», спортивно-мисливського приватного підприємства «Олимп», громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» про визнання недійсними договорів та витребування державного майна майнового комплексу стрілецького стенду. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2018р. у справі №916/1985/17 позов Міністерства оборони України залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача в судове засідання. Вдруге Міністерство оборони України з вказаним позовом до суду не зверталось. Тобто, знаючи про порушення законних інтересів держави на нерухоме майно «стрілецького стенду», Міністерство оборони України усвідомлено не здійснює захист інтересів держави.

Водночас, Кабінет Міністрів України, якому з 28.03.2017р. - моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/2154/16 стало відомо про порушення інтересів держави, протягом майже трьох років не здійснює захист вказаних інтересів.

На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», військовою прокуратурою Одеського гарнізону повідомлено суб`єкта владних повноважень Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді.

З огляду на нездійсненням компетентними органами захисту інтересів держави, виникла необхідність у зверненні прокурора до суду з даним позовом для здійснення представництва в суді законних інтересів держави.

Обґрунтовуючи звернення до суду в межах строку позовної давності, прокурор вказує, що оскільки розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. скасовано рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16, що набрало законної сили 28.03.2017р., то саме з цього часу слід відраховувати строк позовної давності, який не є пропущеним. До прийняття та набрання законної сили рішенням у справі №916/2154/16 Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України не знали та за всіма обставинами не могли знати, що розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126, а відтак і передача на його підставі у приватну власність нерухомого майна стрілецького стенду, є незаконним та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Також, заступник прокурора у позовній заяві просив суд відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.04.2020р. відмовлено заступнику військового прокурора Південного регіону України у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху та встановлено заявнику десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду доказів сплати судового збору.

22.04.2020р. від заступника військового прокурора Південного регіону України надійшла заява (вх.№9955/20) про усунення недоліків позовної заяви з наданням доказів сплати судового збору.

Листом Господарського суду Одеської області № 916/820/20/2772/2020 від 23.04.2020р. повідомлено заступника військового прокурора Південного регіону України про те, що розгляд заяви про усунення недоліків позовної заяви відкладається до усунення обставин неможливості виконання суддею Мостепаненко Ю.І. обов`язків судді з причини перебування на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.05.2020р. з огляду на усунення заявником недоліків позовної заяви - позовну заяву заступника військового прокурора Південного регіону України прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/820/20 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28.05.2020р., також, господарським судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: на стороні позивачів Квартирно - експлуатаційний відділ м. Одеса, на стороні відповідача Громадську організацію Військово-мисливське товариство Південь на підставі ст. 50 ГПК України.

12.05.2020р. до суду від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надійшла заява (вх. №11728/20) про залучення до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

26.05.2020р. до суду надійшли пояснення Кабінету Міністрів України (вх. №13333/20) по справі, згідно яких позивач повністю підтримує позов заступника військового прокурора Південного регіону України та просить суд його задовольнити, зазначаючи щодо відсутності правових підстав набуття ТОВ «Спортінг» права приватної власності на нерухоме майно, так як Кабінетом Міністрів України не приймалось рішення щодо відчуження спірного майна, яке є державною власністю, а розпорядження таким майном здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією з перевищенням своїх повноважень, що в подальшому було встановлено рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16, яке набрало законної сили 28.03.2017р.

27.05.2020р. від ТОВ «Спортінг» надійшов відзив на позовну заяву (вх.№13580/20), в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи, що, починаючи з 2003 року відповідач володіє придбаним за договором купівлі-продажу від 21.05.2003р. майном. За цей час ним повністю оновлено інфраструктуру стенду та створено базу олімпійської підготовки зі стендової стрільби, що надало належні умови для підготовки спортсменів зі стендової стрільби до участі в Олімпійських іграх, сприяє зміцненню здоров`я нації та розвитку даного виду спорту в Україні.

Відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, яким він відкрито та на користь суспільства користується більше 17 років, а задоволення позовних вимог призведе до неправомірного позбавлення його права приватної власності та матиме негативні наслідки не лише для відповідача, а й для Олімпійської збірної команди зі стендової стрільби, яка є останньою базою для підготовки до Олімпійських ігор.

Відповідач також вказує на пропуск заступником прокурора строків на звернення до суду з даним позовом, зазначаючи наступне.

Господарським судом Одеської області у 2013 році розглядалась справа №916/2164/13 за позовом Заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Спортінг» про скасування розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», та визнання права загальнодержавної власності на нерухоме майно. Представники Міністерства оборони України та заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері приймали участь справі.

Також, у справі №916/2154/16 позов було подано першим заступником військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до ТОВ «Спортінг».

При розгляді усіх вищенаведених справ досліджувалось, як питання визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду за Південною регіональною організацією мисливців та рибалок Збройних Сил України та скасування відповідного рішення, так і подальше відчуження цього майна на користь ТОВ «Спортінг».

Тобто, як прокурору, так і Міністерству оборони було відомо про наявність права власності відповідача на спірне майно. Попри наведене, з даним позовом заступник прокурора звернувся лише через 17 років після набуття такого права.

Відповідач вказує на необґрунтованість посилань позивача на початок перебігу строку позовної давності з 28.03.2017р., що пов`язано з набранням рішенням суду законної сили, зазначаючи, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями, тому перебіг строку позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатись про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджено судовим рішенням. При заявленні віндикаційного позову початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника. При цьому, строк позовної давності не підлягає поновленню у разі укладання договору купівлі-продажу відповідного майна. На думку відповідача, прокурором не надано жодного доказу з приводу того, що про існування порушеного права позивачам стало відомо станом на дату прийняття рішення. Разом з тим, оскільки прокурор не є власником спірного майна, тому його обізнаність про момент порушення права власності не може бути врахована при визначенні порушення чи дотримання строків позовної давності, у зв`язку з чим відповідач просить суд застосувати до позовних вимог заступника прокурора строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідач також звертає увагу, що прокуратурою не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували необхідність представництва нею інтересів Міністерства оборони України, що свідчить про необгрунтованість та безпідставність позовної заяви. Прокурор не може вважатись альтернативним суб`єктом звернення до суду та замінювати належного суб`єкта владних повноважень.

28.05.2020р. від КЕВ м. Одеси надійшло клопотання (вх. №13669/20) про розгляд справи без участі представника КЕВ м. Одеси, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання, в якому третя особа також зазначила про підтримання позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2020р. відмовлено в задоволенні спільної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів, з огляду на відсутність у вказаній заяві будь-яких обґрунтувань, підтверджуючих те, що рішення суду у справі №916/820/20 може вплинути на їх права та обов`язки щодо позивачів.

В судовому засіданні 28.05.2020р. протокольною ухвалою суду відкладено підготовче засідання у справі на 24.06.2020р., про що ухвалою від 28.05.2020р. повідомлено ТОВ «Спортінг», КЕВ м. Одеси та ГО «Військово-мисливське товариство «Південь» в порядку ст. 120 ГПК України.

12.06.2020р. від Міністерства оборони України надійшла відповідь на відзив (вх.№15072/20), в якій зазначено, що постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року N 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Відповідно до ст.1 Закону України „Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України" (№1540-ХІІ від 10.09.1991р.) майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно з п.п.1,3 постанови Верховної ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є державною власністю.

Будівлі та споруди стрілецького стенду, розташовані в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області, були побудовані у період з 1970- 1986 р.р., та являлись майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Постановою Верховного Суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235 встановлено, що саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном.

Міністерство оборони України вказує, що КЕВ м. Одеси (Одеська КЕЧ району) не мало можливості виконати вимоги Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 04.08.2000р., та належним чином здійснювати облік майна стрілецького стенду, адже Південна регіональна організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України від проведення інвентаризації майна товариства та подальшого складання та підписання актів прийому-передачі майна відмовились.

01.05.2003р. Південна регіональна організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України уклала з ТОВ «Спортінг» договір купівлі-продажу будівель та споруд стрілецького стенду, та на підставі зазначеного договору відповідач зареєстрував право власності на вказане майно.

Поряд з тим, відповідно до ст.ст. 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України», майно та землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, уповноваженим власником Кабінетом Міністрів України та органом управління Міністерством оборони України відповідні рішення (або згода) на вилучення та реалізацію нерухомого державного (військового) майна стрілецького стенду не надавалась.

Майновий комплекс стрілецького стенду є державною власністю та незаконно, поза волею власника держави вибув зі сфери управління Міноборони України внаслідок неправомірного розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 26.02.2003р. №126 та незаконного оформлення права власності на спірне майно за Південною регіональною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, що встановлено у рішенні господарського суду від 22.12.2016р. у справі № 916/2154/16.

Оскільки, майно стрілецького стенду вибуло із володіння власника держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України без їхньої згоди, але ТОВ «Спортінг», не зважаючи на встановлені судом 28.03.2017р. порушення закону та прав держави в особі державних органів влади, право державної власності на це майно не визнає, у зв`язку з чим держава позбавлена володіти, користуватися та розпоряджатись своїм майном, що і стало підставою для звернення до суду в порядку ст. 392 ЦК України про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Обґрунтовуючи наявність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах Міністерства оборони України, представник позивача зазначив, що командуванням Сил логістики Збройних Сил України від 06.03.2020р. №631/у та першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ від 11.03.2020р. №6098/с було опрацьовано питання щодо подання даного позову Військовою прокуратурою Південного регіону України в інтересах Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про визнання права власності та витребування майна комплексу «Стрілецький стенд» та надіслано відповідний лист від 24.03.2020р. №370/2490 до Військової прокуратури Південного регіону України, на підставі чого прокурор звернувся до суду із вказаним позовом.

Посилання відповідача на пропуск строків позовної давності Міністерство вважає безпідставними, оскільки у справі №916/2154/16 ТОВ «Спортінг» приймало участь в якості третьої особи на стороні відповідачів. Після встановлення судом факту незаконного вибуття державного майна і порушень прав та інтересів держави, дослідження та встановлення обставин подальшого відчуження нерухомого майна стрілецького стенду на користь ТОВ «Спортінг» не здійснювалось, а у справі №916/2154/16 судами встановлено, що строк позовної давності прокурором не пропущено.

28.03.2017р. є днем початком обізнаності Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України про порушення права державної власності ТОВ «Спортінг», оскільки з цієї дати рішення суду від 22.12.2016р у справі № 916/2154/16 набрало законної сили та ним встановлено, що Овідіопольська райдержадміністрація Одеської області перевищила свої повноваження, а Південна регіональна організація товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України не мала права відчужувати будь-кому нерухоме майно стрілецького стенду.

12.06.2020р. від Військової прокуратури Південного регіону України до суду надійшла відповідь на відзив (вх.№15162/20), в якій зазначено, що визначальним під час вирішення спору є обізнаність позивачів, зокрема Кабінету Міністрів України, як органу державної влади, що здійснює повноваження з розпорядження нерухомим державним майном, не лише про факт перебування будівель та споруд стрілецького стенду у володінні ТОВ «Спортінг», а саме про порушення своїх прав внаслідок цього. Початок перебігу позовної давності пов`язується не з часом поінфомованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про порушення закону та прав і охоронюваних інтересів власника. Прокуратура звертає увагу, що перебіг позовної давності починається з моменту визнання недійсним правочину, який став підставою для вибуття поза волею власника його майна в даному випадку визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 26.02.2003р. №126 згідно рішення суду у справі № 916/2154/16.

18.06.2020р. до суду вдруге надійшло клопотання (вх.№15703/20) про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . В обґрунтування спільного клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зазначили, що рішення у справі може вплинути на їх права та обов`язки, оскільки вони проживають у будинку з 1977р. по теперішній час, що розташований на території Стрілецького стенду, який позначений у технічному паспорті, та, на думку заявників, правовими наслідками розгляду даної справи може бути передання спірного майна, частина якого є постійним житлом заявників, до державної власності, що визначить правовий стан осіб, що мешкають в спірній будівлі.

24.06.2020р. від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси надійшли пояснення (16430/20), в яких останній вказав, що повністю підтримує доводи позовної заяви заступника Військового прокурора Південного регіону України, додатково виклавши обставини вибуття майна із державної власності.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2020р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 15.07.2020р., залучено до участі у справі №916/820/20 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів.

07.07.2020р. до суду від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення (вх.№17587/20) в яких останні просили задовольнити позовні вимоги заступника військового прокуратура Південного регіону України в повному обсязі та виклали обставини набуття ТОВ «Спортінг» права власності на спірне майно.

13.07.2020р. від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшла спільна заява (вх.№ 18161/20) про розгляд справи за їх відсутності.

14.07.2020р. від відповідача надійшла заява (вх.№ 18461/20) , в якій останній зазначив, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не мають будь-яких прав на проживання у нежитлових будівлях стрілецького стенду, що встановлено чинним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.10.2015р. у справі №509/2615/15ц. Крім того, рішенням цього ж суду від 27.07.2004р. у справі 2-94/2004 встановлено факт того, що треті особи не отримували ордер або інші документи на вселення в будівлю стрілецького стенду та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.03.2016р. встановлено, що вказані особи проживають в нежитлових приміщеннях незаконно, без будь-яких документів, здійснюють незаконну реконструкцію приміщень та відмовляються від укладання договору оренди з власником приміщень.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.07.2020р. закрито підготовче провадження у справі №916/820/20 та призначено справу до розгляду по суті на 03.08.2020р.

30.07.2020р. від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надійшли пояснення на заяву відповідача (вх. №20154/20), в яких треті особи у справі вказали, що судами у справі №916/2154/16 встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з 1977 року в будинку, наданому працівникам комплексу стрілецького стенду, який є придатним для проживання, однак відповідач визначає його, як нежитлове приміщення.

03.08.2020р. від відповідача надійшло клопотання (20374/20) про розгляд справи за його відсутності, а також прохання застосувати до позовної заяви строки позовної давності, в задоволенні позову відмовити.

Протокольними ухвалами Господарського суду Одеської області від 03.08.2020р. та 31.08.2020р. оголошено перерву в розгляді справи по суті до 31.08.2020р. та 02.09.2020р., відповідно, про що учасників справи, які не були присутні в судових засіданнях, повідомлено в порядку ст. 120 ГПК України.

В судовому засіданні 02.09.2020р.

- представник прокуратури підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити;

- представники позивачів підтримали позов заступника військового прокуратура Південного регіону України в повному обсязі, просили суд його задовольнити;

- представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити в його задоволенні, застосувавши строки позовної давності;

- представники третіх осіб: квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси та ОСОБА_1 також підтримали позов заступника військового прокуратура Південного регіону України, просили суд його задовольнити.

Треті особи - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання 02.09.2019р. не з`явились, свою позицію щодо заявленого позову виклали у відповідних письмових поясненнях.

Представник третьої особи - ГО «Військово-мисливське товариство «Південь» в жодне судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо заявленого позову не надав, проте належним чином повідомлений про час та місце судових засідань, про що свідчать наявні а метерілах справи поштові повідомлення про вручення ухвал суду.

В судовому засіданні 02.09.2020р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріли справи, заслухавши пояснення учасників справи, надані в ході розгляду справи, судом встановлено наступні обставини.
26.02.2003 головою Овідіопольської райдерждміністрації Одеської області прийнято розпорядження №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», яким визнано право власності за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду, які перебувають на балансі вказаного товариства і знаходяться в с. Нова Долина Овідіопольського району, згідно переліку, що є додатком до розпорядження, а саме: адмінбудівля загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня загальною площею 4,80 кв.м (літ.В); генераторна загальною площею 33,50 кв.м (літ.Г); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Д); спортзал загальною площею 170,90 кв.м (літ.Е); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Ж); санвузол загальною площею 3,70 кв.м (літ.З); готель загальною площею 590,60 кв.м (літ. Л,л,л, Щ,щ,щ); будівля охорони загальною площею 13,10 кв.м (літ.О); складське приміщення загальною площею 374,00 кв.м (літ.П); майстерня загальною площею 290,00 кв.м (літ.Р); бойлерна загальною площею 18,20 кв.м (літ. С); побутові приміщення загальною площею 30,00 кв.м (літ.Т.т); спорудження у кількості 21 шт. (літ.1-21). Пунктом 2 розпорядження Овідіопольське РБТІ зобов`язано підготувати правоустановчі документи на вищевказані будівлі та споруди стрілецького стенду згідно чинного законодавства.

02.04.2003р. на підставі вищезазначеного розпорядження виконкомом Новодолинської сільської ради Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4

21.05.2003р. між Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, в особі голови ради Яні К.М. (продавець), та ТОВ «Спортінг», в особі директора ОСОБА_4 (покупець), укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець продав, а покупець купив належні продавцеві будівлі та споруди стрілецького стенду, що знаходяться в АДРЕСА_4 та складається в цілому з однієї цегляної адмінбудівлі загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня (літ.В); генераторна (літ.Г); три готеля під літ. «Д», «Ж», «Л, л, лІ, Щ,щ,щІ»; спортзал (літ.Е); санвузол (вбиральня, душ) (літ.З); будівля охорони (літ.О); складське приміщення (літ.П); майстерня (літ.Р); бойлерна (літ. С); побутові приміщення (літ.Т.т); спорудження (№1-21), розташованого на земельній ділянці державної власності розміром 2195,9 кв.м.

Згідно п. 2 договору, будівлі та споруди належать продавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області 02.04.2003р., згідно розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області та переліку від 26.02.2003р. за №126 та зареєстрованим в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації Одеської області 30.04.2003р. за реєстровим №1а-52.

Згідно п. 3,4 договору, продаж вчинено за 88 883 грн., які покупець перерахував на розрахунковий рахунок продавця, що відповідає балансовій вартості будівель та споруд стрілецького стенду згідно довідки від 08.05.2003р.

Згідно п. 5 договору, продавець свідчить, що будівлі та споруди стрілецького стенду до цього часу нікому іншому не продані, не подаровані, не заставлені, в спорі і під забороною (арештом) не перебувають, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесені.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2334.

22.05.2003р. до реєстру прав власності на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності ТОВ «Спортінг» на нежитлову будівлю, будівлі та споруди стрілецького стенду загальною площею 2195,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний майна: 540575). Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 21.05.2003р., 2334, приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.В. 13.11.2014р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Спортінг» на нежитлову будівлю, будівлі та споруди стрілецького стенду загальною площею 2195,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, номер обєкта в РПВН 540575) на підставі дубліката договору купівлі-продажу серія та номер: 2293, виданого 11.11.2014р., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. (що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №179616033 від 03.09.2019р.)

В серпні 2016р. перший заступник військового прокурора Південного регіону України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду , що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , виданого 02.04.2003р. Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2017р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2017р., позовну заяву першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, видане 02.04.2003р. виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

В рамках справи № 916/2154/16 судами встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Відповідно до ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України (№1540-ХІІ від 10.09.1991р.) майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно з п.п.1,3 постанови Верховної ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є державною власністю.

Отже, будівлі та споруди стрілецького стенду, що були побудовані у період з 1970- 1986 р,р., були майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, прийнятою на виконання постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 р. "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. При цьому, міністерства, зазначені у додатку мали прийняти до 15 січня 1995 р. до сфери управління майно згідно з порядком , передбаченим постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд", з наступним повідомленням органів державної статистики, податкових і фінансових органів. Зокрема, на Міністерство оборони України покладено управління майном підприємств, організацій та об`єктів Міноборони колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Окрім цього, постановою Верховного Суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235, якою залишено без змін рішення господарського суду м. Києва від 05.12.2002р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2003р., якими зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути на користь Міністерства оборони України майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. У зазначеній постанові Верховного Суду України також встановлено, що з урахуванням постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР і постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України», з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.2 зазначеного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України .

Згідно п.3 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 р. N 1282, військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі невключення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню. Відповідно до п.4 Порядку передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); та за рішенням Міністерства оборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного (рухоме) майна.. Пунктом 10 Порядку передбачено, що військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

За результатами розгляду справи №916/2154/16 суди дійшли висновку про те, що комплекс будівель та споруд стрілецького стенду, що розташований в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області, будівлі та споруди якого були побудовані у період з 1970-1986 р.р., є державною власністю. Будь-яких рішень щодо відчуження державного (військового) нерухомого майна стрілецького стенду Військово-мисливського товариства Одеського військового округу Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України не приймалося, а тому розпорядження зазначеним нерухомим майном було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003 з перевищенням повноважень.

З огляду на те, що господарські суди в рамках справи встановили, що розпорядження нерухомим майном було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003р. з перевищенням повноважень, та, відповідно, воно вибуло із державної власності поза волі держави. Таким чином, право власності на будівлі та споруди стрілецького стенду набуто Південною регіональною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України незаконно, останнє не мало права відчужувати вказане майно за договором купівлі-продажу ТОВ «Спортінг».

Враховуючи, що на даний час право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, зареєстровано за ТОВ «Спортінг», заступник військового прокурора Південного регіону України і звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг», в якому просить суд визнати за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д, - на підставі ст. 392 ЦК України та витребувати з незаконного володіння ТОВ «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д на підставі ст. 388 ЦК України.

Дослідивши наявні в матеріалах докази, суд дійшов наступних висновків.
Обгрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, заступник військового прокурора Південного регіону України вказує, що звернення до суду відбулось в порядку ст. 23 «Про прокуратуру», згідно положень якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Так, заступник прокурора зазначає, що після залишення без розгляду позову Міністерства оборони України ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2018р. повторно Міністерство до суду не зверталось. Відтак, Міністерство, знаючи про порушення законних інтересів держави на майно «стрілецького стенду» усвідомлено не здійснює захист інтересів держави.

Окрім цього, Кабінет Міністрів України, якому з моменту набрання рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/2154/16 (з 28.03.2917р.) стало відомо про порушення інтересів держави протягом майже трьох років захист інтересів держави не здійснює.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частина 3 статті 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020р. в справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд також вказав, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Так, з листа Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України від 10.10.2019р. №40711318 на адресу Військового прокурора Південного регіону вбачається, що 14.08.2013р. Одеською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Господарського суду Одеської області було заявлено позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, ТОВ «Спортінг» про скасування розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду» та визнання права загальнодержавної власності на нерухоме майно «стрілецького стенду». Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2013р. у справі №916/2164/13 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення в подальшому не оскаржувалось та набрало законної сили.

Окрім цього, після залишення без розгляду позову Міністерства оборони України про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору, а також витребування майна ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2018р., Міністерство оборони України з аналогічною позовною заявою не зверталось.

Листом Військової прокуратури Південного регіону України від 20.02.2020р., вих.№ 05/3-568 вих-20 повідомлено Кабінет Міністрів України про перебування нерухомого майна майнового комплексу «стрілецького стенду» в незаконному володінні ТОВ «Спортінг», що є підставою для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, КЕВ м. Одеси про визнання права власності та витребування майнового комплексу «стрілецький стенд».

З урахуванням спливу строку позовної давності для Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси 27.03.2020р. (через три роки після набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16), заступник військового прокурора просив надати відповідь у найкоротший термін.

Міністерство юстиції України листом від 06.03.2020р. повідомило, що відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 26.02.2020р. №6285/0/2-20 Міністерство юстиції України розглянуло лист Військової прокуратури Південного регіону України від 20.02.2020р. №05/3-568вих-20 як орган, що здійснює представництво інтересів Кабінету Міністрів України в судах України, та у разі звернення органами прокуратури до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» із позовною заявою в інтересах Уряду щодо обставин, викладених в листі від 20.02.2020р., Міністерством юстиції України буде забезпечено представництво інтересів Кабінету Міністрів України.

Листом Військової прокуратури Південного регіону України від 26.03.2020р. №05/3-999вих-20 повідомлено Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України про звернення прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про визнання права власності та витребування майнового комплексу «Стрілецький стенд».

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Кабінету міністрів України та Міністерства оборони України в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку із неналежним здійсненням Міністерством та Урядом захисту інтересів держави. З огляду на що, вважає доводи відповідача в цій частині такими, що не заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених прокурором позовних вимог, суд виходить з наступного.

21.05.2003р. між Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, в особі голови ради Яні К.М. (продавець), та ТОВ «Спортінг», в особі директора Мільчевої І.М. (покупець), укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець продав, а покупець купив належні продавцеві будівлі та споруди стрілецького стенду, що знаходяться в с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, Овідіопольського району Одеської області та складається в цілому з однієї цегляної адмінбудівлі загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня (літ.В); генераторна (літ.Г); три готеля під літ. «Д», «Ж», «Л, л, лІ, Щ,щ,щІ»; спортзал (літ.Е); санвузол (вбиральня, душ) (літ.З); будівля охорони (літ.О); складське приміщення (літ.П); майстерня (літ.Р); бойлерна (літ. С); побутові приміщення (літ.Т.т); спорудження (№1-21), розташованого на земельній ділянці Державної власності розміром 2195,9 кв.м.

Згідно п. 2 договору, будівлі та споруди належать продавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області 02.04.2003р., згідно розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області та переліку від 26.02.2003р. за №126 та зареєстрованим в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації Одеської області 30.04.2003р. за реєстровим №1а-52.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16 позовну заяву першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до Овідіопольської РДА Одеської області Новодолинівської сільрали, ГО «Військово-мисливське товариство «Південь» за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Спортінг» задоволено: визнано незаконним та скасовано розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, видане 02.04.2003р. виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України. Рішення набрало законної сили 28.03.2017р.

В рамках справи № 916/2154/16 судами встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Відповідно до ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України (№1540-ХІІ від 10.09.1991р.) майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно з п.п.1,3 постанови Верховної ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є державною власністю.

Отже, будівлі та споруди стрілецького стенду, що були побудовані у період з 1970- 1986 р,р., були майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, прийнятою на виконання постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 р. "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. При цьому, міністерства, зазначені у додатку мали прийняти до 15 січня 1995 р. до сфери управління майно згідно з порядком , передбаченим постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд", з наступним повідомленням органів державної статистики, податкових і фінансових органів. Зокрема, на Міністерство оборони України покладено управління майном підприємств, організацій та об`єктів Міноборони колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Окрім цього, постановою Верховного Суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235, якою залишено без змін рішення господарського суду м. Києва від 05.12.2002р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2003р., якими зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути на користь Міністерства оборони України майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. У зазначеній постанові Верховного Суду України також встановлено, що з урахуванням постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР і постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України», з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.2 зазначеного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України .

Згідно п.3 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 р. N 1282, військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі невключення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню. Відповідно до п.4 Порядку передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); та за рішенням Міністерства оборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного (рухоме) майна.. Пунктом 10 Порядку передбачено, що військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Комплекс будівель та споруд стрілецького стенду, розташований в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області, є державною власністю, розпорядження якими було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003 року з перевищенням своїх повноважень без отримання згоди Кабінету Міністрів України або Міністерством оборони України. Оскільки оспорюване розпорядження видано з перевищенням повноважень, наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, виданого 02.04.2003р. виконкомом Новодолинської сільської ради Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПУ України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Таким чином, суд вважає встановленим факти належності комплексу будівель та споруд стрілецького стенду, розташованого в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області, будівлі та споруди якого були побудовані у період з 1970- 1986 р,р., до державної власності, розпорядження якою було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003р. з перевищенням своїх повноважень без отримання згоди Кабінету Міністрів України або Міністерства оборони України.

З огляду на що, суд вважає обґрунтованими доводи заступника прокурора та позивачів щодо набуття Південною регіональною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України права власності на будівлі та споруди «стрілецького стенду» на підставі рішення, яке згодом було скасовано, тобто, правова підстава набуття права власності в подальшому відпала, а майно вибуло із державної власності поза волею власника.

При цьому, відчужуючи спірне майно за договором купівлі-продажу від 21.05.2003р. на користь ТОВ «Спортінг», Південна регіональна організація товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України виступила як власник майна, що має право вільного розпорядження належним йому майном на підставі чинного на час укладання договору розпорядження та свідоцтва про право власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК).

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Оскільки в рамках справи № 916/2154/16 судами встановлено вибуття спірних будівель та споруд стрілецького стенду із державної власності поза волею держави в особі її уповноважених органів: Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, суд, в рамках даної справи, дослідивши обставини набуття права власності ТОВ «Спортінг» на будівлі та споруди стрілецького стенду, доходить висновку, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає обгрунтованими вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України про витребування з незаконного володіння ТОВ «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.

Разом з тим, заступником прокурора обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання права власності на майно, похідною вимогою від якої є вимога про витребування майна від відповідача на користь держави в особі Міністерства оборони України.

Так, суд звертає увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020р. у справі №19/028-10/13 вказано, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від вимог про визнання права власності, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що належним, достатнім та ефективним способом захисту порушеного права держави на належне їй майно, що вибуло з власності поза її волею, є витребування майна в останнього набувача ТОВ «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України права власності на спірне майно.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 зі справи № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами довідалася та могла довідатися у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як вбачається з матеріалів справи, заступник військового пркурора, обґрунтовуючи звернення до суду в межах строку позовної давності, вказує, що позивачі, в тому числі Кабінет Міністрів України, дізнались про порушення свого права 28.03.2017р. дати набрання законної сили рішенням у справі № 916/2154/16 оскільки до цього часу Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України не знали та за всіма обставинами не могли знати, що розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126, а відтак і передача на його підставі у приватну власність нерухомого майна стрілецького стенду, є незаконним та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Суд вважає необгрунтованими такі твердження, з огляду на наступне.
У постанові Велика Палата Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 зазначено, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом, ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Аналіз вказаного висновку суду свідчить про початок перебігу строку позовної давності з моменту, коли позивачу стало відомо або могло бути відомо про порушення його прав, а наявність рішення суду, яким встановлено неправомірність вибуття майна, лише свідчить про підтвердження в судовому порядку обставин, з якими позивач пов`язує порушення його прав.

Таким чином, необхідно з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України з позовом про витребування з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлових будівель, будівель та споруд стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.

Тобто, в даному випадку, основне значення для правильного вирішення справи має значення саме момент обізнаності позивачів щодо вибуття із власності держави спірного майна, при цьому, така обізнаність щодо вибуття майна має бути пов`язана саме із моментом видачі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду» та видачі на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України., а саме на: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, 02.04.2003р. виконкомом Новодолинської сільської ради.

З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2013р. заступник Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України звертався до господарського суду Одеської області із позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (далі - відповідач), про скасування розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 26.02.2003 року №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду", та визнання права загальнодержавної власності на нерухоме майно „стрілецького стенду".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2013 року у справі № 916/2164/13 в задоволенні зазначеного позову заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України відмовлено. При цьому, під час розгляду справи№ 916/2164/13, ухвалою суду від 30.09.2013р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ТОВ «Спортінг». Разом з тим, в судовому рішенні у справі № 916/2164/13 судом зазначено, що позовні вимоги заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України щодо визнання права загальнодержавної власності на спірне майно грубо порушують право власності ТОВ «СПОРТИНГ» на стрілецький стенд, яке ТОВ «СПОРТИНГ» набуте на законних підставах, шляхом укладання з товариством військових мисливців та рибалок нотаріально посвідченого діючого договору купівлі - продажу від 21.05.2003 року. Рішення суду набрало законної сили 19.12.2013р. згідно ухвали Одеського апеяційного господарського суду від 19.12.2013р. у справі № 916/2164/13.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що 16.08.2017р. Господарським судом Одеської області було порушено провадження у справі № 916/1985/17 за позовом Міністерства оборони України до ТОВ „Спортінг, Спортивно-мисливського ПП „Олимп, ГО „Військово-мисливське товариство „Південь про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна, залучено до участі у справі Овідіопольську районну державну адміністрацію Одеської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

Ухвалою суду від 18.09.2017р. у справі № 916/1985/17 допущено Військову прокуратуру Одеського гарнізону Південного регіону України до участі у справі, залучено до участі у справі Кабінет Міністрів України, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 12.02.2018р. у справі № 916/1985/17 зазначений позов Міністерства оборони України залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Як вбачається з обставин, встановлених в рішеннях господарських судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 916/2154/16, про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів Кабінет Міністрів України дізнався лише у 2016 році, що вбачається з листа Міністерства юстиції України від 28.04.2016 року № 15041/3320-0-4-16/9, і за дорученням Уряду від 29.03.2016р. № 4833/0/2-16 питання щодо можливості пред`явлення судового позову про визнання незаконним та скасування розпорядження в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України було опрацьовано та повідомлено Міністерство юстиції України про підтримку позиції військової прокуратури південного регіону України.

Враховуючи все вищезазначене, суд вважає за необхідне застосувати висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/3224/16 до правовідносин, що склались між сторонами у справі №916/820/20, та зазначає, що за встановленими судом обставинами, про порушення права держави на майно стрілецького стенду: позивачу - Міністерству оборони України та прокурору було відомо ще з 2013р., оскільки вони приймали участь у справі № 916/2164/13; позивачу - Кабінету Міністрів України принаймні з 2016 року, зокрема з 29.03.2016р. (день доручення Уряду вирішити питання щодо можливості пред`явлення позову), вказана обставина щодо обізнаності Кабінету Міністрів про вибуття майна з державної власності встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016р. у справі №916/2154/16. Саме з цього часу суд вважає доведеним факт обізнаності держави про вибуття майна із державної власності у володіння іншої особи, у зв`язку з чим, трирічний строк позовної давності закінчив свій перебіг 29.03.2019р.

При цьому, станом на момент звернення до суду із позовом у справі №916/1985/17, Міністерству оборони України було відомо, як про вибуття спірного майна у власність Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, так і подальше набуття ТОВ «Спортінг» права власності на майно.

Разом з тим, звернення Міністерства оборони України із позовом у справі №916/1985/17 не може вважатись перериванням строку позовної давності, у зв`язку з наступними обставинами.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Враховуючи залишення без розгляду вказаного позову ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2018р у справі № 916/1985/17, відсутні підстави вважати строк позовної давності перерваним та його зупинення внаслідок прийняття судом вказаної ухвали.

Відповідно до частини 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові..

Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При цьому, закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який звертається за захистом інтересів держави.

Разом з тим, позивачами та прокурором не наведено ні доказів щодо поважності пропуску строків позовної давності, ні надано клопотання про їх поновлення.

Таким чином, суд доходить висновку, що заступником військового прокурора Південного регіону України пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про витребування у відповідача майна, що є підставою для відмови у задоволенні позову щодо таких вимог.

Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на військову прокуратуру Південного регіону України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України; Міністерства оборони України до товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг» за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ; за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» про визнання права власності та витребування нерухомого майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.
Повний текст рішення складено 07 вересня 2020 р.

Суддя Ю.І. Мостепаненко