РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.09.2020Справа № 910/8660/20
Господарський суд міста Києва в складі судді Андреїшиної І.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРНІ ГРУП" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 18, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МОНОЛІТ" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 28, офіс 418, )

про стягнення 528 462,17 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРНІ ГРУП» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «МОНОЛІТ» про стягнення заборгованості за договором № 181119-1 від 18.11.2019 про надання послуг відповідального зберігання в розмірі 528 462,17 грн, з яких 466 984,67 грн сума штрафних санкцій та 61 477,50 грн сума збитків, завданих неналежним виконанням договору.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 23.06.2019 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

30.06.2019 до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

08.07.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про забезпечення позову, у якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «МОНОЛІТ», що знаходяться на рахунках у банківських установах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРНІ ГРУП» про забезпечення позову відмовлено.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлялися про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте Товариство з обмеженою відповідальністю "АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МОНОЛІТ" у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подало, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОРНІ ГРУП" (далі - поклажодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МОНОЛІТ" (далі - зберігач, відповідач) укладено договір про надання послуг відповідального зберігання №181119-1, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігачем протягом строку договору матеріальні цінності позивача (далі - товар) (п. 1.1. договору).

Зберігач здійснює зберігання товару за наступною адресою : м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних (п. 1.4. договору).

Згідно з п. 2.1.4. договору зберігач зобов`язаний повернути товару поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Якщо при прийманні зберігачем товару, що передається поклажодавцем на зберігання, в цьому товарі виявляться пошкодження або недоліки, котрі можуть бути виявлені при поверхневому огляді, а також у випадку спричинення будь-ким пошкоджень товару поклажодавця, зберігач зобов`язаний вжити заходів щодо охорони прав поклажодавця, зібрати необхідні докази і повідомити поклажодавця про такі порушення. Якщо зберігач своєчасно не повідомить про це поклажодавця, він несе відповідальність за збитки, завдані поклажодавцеві через таке неповідомлення (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.1.2. договору поклажодавець зобов`язаний забрати у зберігача товар до закінчення строку цього договору; своєчасно розрахуватись за надані за цим договором послуги (п. 3.1.3. договору).

Згідно з п. 4.1. договору послуги зберігача по зберіганню всього товару складаються 600, 00 грн, в т.ч. ПДВ - 100, 00 грн за кожну добу зберігання товару.

Поклажодавець здійснює оплату наданих послуг по відповідальному зберіганню товару протягом 5 робочих днів після отримання відповідних рахунків. За результатами наданих послуг сторонами складається відповідний акт (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 5.2. договору зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність товару з моменту передання товару на зберігання і до моменту його повернення поклажедавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження товару, який переданий на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажедавцеві всі пов`язані з цим збитки.

Згідно з п. 5.3. договору у випадку неповернення товару поклажедавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажедавцеві за його вимогою штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день затримки.

Відповідно до п. 5.4. договору за порушення термінів оплати послуг по зберіганню товару, поклажодавець зобов`язується сплатити зберігачу, за його вимогою, штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно сплачених послуг за кожен день затримки.

Цей договір вважаться укладеним і набирає чинності з моменту його підсипання сторонами та скріплення печатками сторін (п.7.1. договору).

Згідно з п. 7.2. договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього договору та закінчується 31 грудня 2019 року.

У додатку № 1 до договору №181119-1 сторони визначили перелік та обсяг товару, яке передається на відповідальне зберігання, зокрема:

- SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів, розміром DN350/WT4, кількістю 300 м, загальною вартістю 2 641 500, 00 грн;

- Polymer foil технічна плівка з полімеру етилену товщиною (0,5 мм) для санації трубопроводів, розміром 400 мм, кількістю 750 м, загальною вартістю 61 477, 50 грн;

- SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів, розміром DN350/WT4, кількістю 300 м, загальною вартістю 2 641 500, 00 грн;

- SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів розміром DN400/WT4, кількістю 250 м, загальною вартістю 2 281 500, 00 грн;

- Polymer foil технічна плівка з полімеру етилену товщиною (0,5 мм) для санації трубопроводів, розміром 400 мм, кількістю 250 м, загальною вартістю 20 492, 50 грн;

- SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів розміром DN500/WT4, кількістю 160 м, загальною вартістю 1 890 880, 00 грн.

На виконання умов договору зберігач прийняв, а поклажодавець передав вищевказаний товар, що підтверджується актом приймання-передачі товару від 19.11.2019 року.

28.11.2019 відповідачем було повернуто позивачу частину товару, переданого на зберігання, що підтверджується актом приймання-передачі товару від 28.11.2019.

Також 02.12.2019 відповідачем було повернуто позивачу частину товару, переданого на зберігання, що підтверджується актом приймання-передачі товару від 02.12.2019.

Позивач у позовній заяві зазначає, що з 03.12.2019 у відповідача на відповідальному зберіганні знаходився товар загальною вартістю 5 344 477, 50 грн, а саме:

- SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів, розміром DN350/WT4, кількістю 300 м, загальною вартістю 2 641 500, 00 грн;

- Polymer foil технічна плівка з полімеру етилену товщиною (0,5 мм) для санації трубопроводів, розміром 400 мм, кількістю 750 м, загальною вартістю 61 477, 50 грн;

- SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів, розміром DN350/WT4, кількістю 300 м, загальною вартістю 2 641 500, 00 грн.

Листом № 28/01-01 від 28.01.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути частину товару. Проте відповідачем не було здійснено повернення товару позивачу.

Листом № 03/02-2020 від 03.02.2020 відповідач відмовив у задоволені зазначеної вимоги позивача у зв`язку з викраденням офіційних документів та майна товариства.

Листами № 12/02-02 від 12.02.2020 та № 28/05-01 від 28.05.2020 позивач повторно звертався до відповідача з вимогою про повернення товару.

Фактичне повернення відповідачем товару позивачу відбулось 01.06.2020 року, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі товару від 01.06.2020.

Під час повернення товару 01.06.2020 була встановлена відсутність його частини, зокрема, Polymer foil технічної плівки з полімеру етилену товщиною (0,5 мм) для санації трубопроводів загальною вартістю 61 477, 50 грн (відповідний рядок містить напис «відсутня».

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що на виконання умов договору №181119-1 від 18.11.2019, Товариством з обмеженою відповідальністю "АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МОНОЛІТ" прийнято від позивача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку №1 договору, та у період з 01.01.2020 і по 01.06.2020, незважаючи на закінчення строку дії договору та неодноразові вимоги позивача про повернення товару, відповідач безпідставно утримував товар загальною вартістю 5 344 477, 50 грн, у зв`язку із чим Товариство з обмеженою відповідальністю "ОРНІ ГРУП" звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафу за неповернення товару поклажедавцеві за першою вимогою та розміру збитку завданого позивачу внаслідок втрати частини товару під час зберігання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір зберігання від 17.10.2017, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором .

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частинами 2 та 3 ст. 938 Цивільного кодексу України визначено, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей (ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 2.1.4. договору зберігач зобов`язаний повернути товару поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

28.01.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою №18/95-18 повернути товар, зокрема, SAERTEX-LINER S+ ремонтний рукав з полімерного матеріалу для санації трубопроводів, розміром DN350/WT4, кількістю 600 м. Проте відповідачем не було здійснено повернення зазначеного товару позивачу.

Відповідно до п. 5.3. договору у випадку неповернення товару поклажедавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажедавцеві за його вимогою штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день затримки.

У зв`язку з невиконанням умов договору щодо повернення товару поклажедавцеві, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 466 984, 67 грн за період з 01.01.2020-01.06.2020.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, для застосування до боржника відповідальності у вигляді стягнення штрафу, він має бути передбачений законом або договором.

Зокрема, в обґрунтування нарахування 466 984, 67 грн штрафу позивач послався на п. 5.3. договору.

В свою чергу, судом встановлено, що відповідно до п. 3.1.2. договору поклажодавець зобов`язаний забрати у зберігача товар до закінчення строку цього договору.

Згідно з п. 7.2. договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього договору та закінчується 31 грудня 2019 року.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача штраф в розмірі 466 984, 67 грн за період з 01.01.2020 по 01.06.2020.

Разом з тим, судом зазначається, що вірним початком прострочення виконання зобов`язання з повернення товару є 29.01.2020, оскільки позивач зобов`язаний був забрати у зберігача товар до закінчення строку цього договору (31.12.2019), натомість вимога про повернення товару датована 28.01.2020 (тобто, за період з 29.01.2020 по 01.06.2020).

Здійснивши перерахунок штрафу з урахуванням умов договору, вірного періоду прострочення виконання зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню в сумі 355 224, 69 грн.

Крім того, у зв`язку з незбереженням частини товару, зокрема, Polymer foil технічної плівки з полімеру етилену товщиною (0,5 мм) для санації трубопроводів загальною вартістю 61 477, 50 грн, позивач просить стягнути з відповідача збиток, у розмірі вартості втраченого товару.

Відповідно до п. 2.1.1. договору зберігач зобов`язаний вживати всі необхідних заходів для забезпечення схоронності товару протягом строку зберігання.

Згідно з п. 2.1.3. договору зберігач зобов`язаний нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару поклажодавця, переданого на зберігання зберігачеві, у відповідності із цим договором та чинним законодавством України з моменту одержання товару від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві.

Відповідно до п. 5.2. договору зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність товару з моменту передання товару на зберігання і до моменту його повернення поклажедавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження товару, який переданий на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажедавцеві всі пов`язані з цим збитки.

Оскільки факт відсутності частини товару підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позовна вимога про стягнення з відповідача 61 477, 50 грн, що є розміром збитку завданого позивачу внаслідок втрати частини товару під час зберігання, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МОНОЛІТ" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 28, офіс 418, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРНІ ГРУП" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 18, ) штраф у розмірі 355 224 (триста п`ятдесят п`ять тисяч двісті двадцять чотири) грн 69 коп., збитків у розмірі 61 477 (шістдесят одна тисяча чотириста сімдесят сім) грн 50 коп. та 6 250 (шість тисяч двісті п`ятдесят) грн 53 коп. витрат на сплату судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 03.09.2020

Суддя І.О. Андреїшина