ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.06.2020 м. Ужгород Справа № 907/114/19

Господарський суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ушак І.Г.

за участю секретаря судового засідання Лазар С.Л.

у відкритому судовому засіданні розглянув справу

за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Станційна 6", м. Ужгород

до Ужгородської міської ради, м. Ужгород (відповідач-1)

до департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород (відповідач-2)

за участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - громадської організації "Ужгородська Федерація Бойового Самбо", м. Ужгород (третя особа)

до приватного нотаріуса Кузьо Галини Василівни, м. Ужгород (відповідач-3)

про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. від 30.11.2018 року про реєстрацію за номером запису 29251789 за Ужгородською міською радою права власності на нежитлове приміщення загальною площею 220,7 м.кв, що розташоване за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Станційна, 6; про визнання недійсними та скасування результатів проведення 16.10.2018 року Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради конкурсу на право укладання договору оренди нежитлових приміщень за адресою: м. Ужгород, вул. Станційна, 6, які затверджено протоколом № 2 засідання комісії з проведення конкурсу на право оренди комунального майна від 16.10.2018 року; про визнання договору оренди № 1114/0 від 10.12.2018 року нежитлових приміщень, за адресою: м. Ужгород, вул. Станційна, 6, укладеного між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та Громадською організацією "Ужгородська Федерація Бойового Самбо" недійсним з моменту його укладення,

представники:

позивача - Гангур М.І., адвокат;

відповідачів-1, 2 - Баняс В.І., представник за довіреністю;

відповідача - 3 - не з`явився;

третьої особи - не з`явився

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вважаючи, що відповідачі у справі, зареєструвавши право власності Ужгородської міської ради на нежитлове приміщення площею 220,7 кв.м, що знаходиться у підвалі будинку № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді (відповідач-3), провівши конкурс на право оренди зазначеного приміщення як комунального майна та уклавши з третьою особою договір оренди щодо цього приміщення (відповідачі-1, 2), порушили право власності позивача на це приміщення як допоміжне (призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців) приміщення будинку № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді , який належить співвласникам квартир та нежитлових приміщень позивача - ОСББ «Станційна,6» і в якому зареєстрований останній. Посилається при цьому на ст.ст. 319, 368, 369, 382 ЦК України, ст.ст. 1, 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приписи Законів України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Представник позивача у ході судового розгляду наполягає на задоволенні позовних вимог, вважаючи їх обґрунтованими долученими до матеріалів справи документами, та наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідачів судових витрат позивача, включаючи витрати на сплату судового збору та професійну правничу допомогу.

Відповідачі-1, 2 письмовим відзивом, їх представник у ході судового розгляду проти позову заперечують, вважаючи вимоги безпідставними, оскільки, позивачем, зокрема, не доведено наявності права, на захист якого подано позов, та відповідно - його порушення; а також того, що спірне приміщення є допоміжним. Стверджують про правомірність реєстрації права комунальної власності щодо спірного приміщення як нежилого приміщення, що за змістом ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», є приміщенням, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Посилаються на те, що за даними інвентарної справи на будинок під № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді спірні приміщення є повністю ізольованими нежитловими приміщеннями, доступ до яких забезпечується через окремий вхід, які ніколи не використовувалися для забезпечення побутових потреб мешканців будинку. Натомість, з 2001р. по 2017р. на підставі договору оренди нежилого приміщення укладеного Фондом приватизації та управління майном міста Ужгорода та Дитячо-юнацькою спортивною школою № 1 м. Ужгорода дані приміщення використовувалися під зал для фехтування

Відповідач-3, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, явку свого уповноваженого представника у засідання суду не забезпечив, відзиву на позовну заяву не подав, не звертався також до суду з будь-якими заявами чи клопотаннями.

Третя особа залучена судом до участі у справі повідомлена про судовий розгляд шляхом офіційного оприлюднення оголошення у справі на офіційному веб сайті судової влади України про дату, час та місце судового розгляду відповідно до ухвали суду від 07.05.20.

За приписами ч. 4 ст. 122 ГПК України з опублікуванням оголошення про таке повідомлення учасник вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

За таких обставин суд констатує, що відповідач-3 та третя особа у даній справі належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не скористалися своїм правом прийняти участь у засіданні суду, подати відзив на позов, пояснення по суті спірних відносин, тому суд вправі згідно ст. 178 ГПК України вирішити спір за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до відповідачів повністю.

При цьому суд виходив з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивач - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Станційна 6" (далі - об`єднання, ОСББ) - зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.07.17 як юридична особа. Відповідно до Статуту, об`єднання створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді за Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», метою його створення є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на одержання від Ужгородської міської ради відповіді на адвокатський запит (№ 45к9/03-17 від 28.02.19) та на дані Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 156126980 від 13.02.19) щодо реєстрації відповідачем-3 - приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. - за Ужгородською міською радою права власності на нежитлове приміщення загальною площею 220,7 кв.м, яке розташоване в будинку під № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді , що належить співвласникам квартир та нежитлових приміщень ОСББ, вважаючи це приміщення допоміжним приміщенням вказаного будинку, яке також перебуває у власності власників квартир цього будинку.

Вирішуючи даний спір, суд керується відповідними приписами чинного законодавства, яке регулює особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку .

За приписами ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004р. № 4-рп/2004 допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, при цьому підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Рішенням від 09.11.2011 р. №14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Разом з тим, у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч.3 ст.4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Аналогічні визначення термінів «допоміжні» та «нежитлові» приміщення багатоквартирного будинку наведені у Законі України ««Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого, як вбачається зі ст. 2 цього Закону, є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Так, згідно ст. 1 зазначеного Закону:

- багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як із місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Приписами Державних будівельних норм (ДБН В.2.2-15-2005) «Житлові будинки. Основні положення», які згідно ст. 1 Закону України «Про будівельні норми» є нормативним актом технічного характеру, що встановлює обов`язкові вимоги до об`єкта нормування у будівництві, визначено, що нежитлове приміщення - це приміщення у структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин

Відповідно до п.п. 2.50, 2.53 розділу «Нежитлові поверхи (приміщення)» ДБН В.2.2-15-2005 у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків допускається розміщувати приміщення, зокрема, культурно-масової роботи з населенням (для проведення лекцій, зборів, бібліотек-читалень, кімнат для індивідуальних занять, роботи гуртків, прийому громадян депутатами тощо), дитячих художніх шкіл, центрів соціального захисту населення; приміщення громадського призначення, крім приміщень громадського призначення гуртожитків і житлових будинків для осіб похилого віку та сімей з інвалідами, повинні мати входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку.

Належність приміщень багатоквартирного будинку визначено у технічному паспорті на певний будинок. Якщо в паспорті вказані певні нежитлові приміщення, призначені для розміщення підприємств торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення тощо, тоді такі приміщення згідно припису частини третьої пункту 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Матеріалами справи встановлено, що згідно розпорядження глави Ужгородської міської ради, Ужгородської міської управіи від 29.10.1993р. № 505 «Про реєстрацію, прийняття на комунальний баланс будинковолодінь та виплату грошової компенсації» зареєстровано право власності Ужгородської міської управи на житлові будинки, зокрема, будинок під № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді

Відповідно до даних технічної інвентаризації, що містяться в інвентарній справі на спірні приміщення зазначеного будинку, такі є повністю ізольованими, доступ до них забезпечується через окремий вхід. Згідно експлікації внутрішніх площ до плану будівлі входять: коридор площею 22, кв.м, 5,3 кв.м (поз.1, 10), підсобні приміщення площею 6,7 кв.м, 2,0 кв.м, 2,0 кв.м, 3,0 кв.м, 2,6 кв.м, 3,4 кв.м, 12,4 кв.м, 12,5 кв.м, (поз.2-6, 18-20), спортзали площею 64,2 кв.м, 83,7 кв.м (поз. 7, 8), тамбури площею 1,4 кв.м, 4,3 кв.м (поз. 9,11), душові площею 1,0 кв.м, 1,0 кв.м (поз. 12, 13), бойлерна площею 1,0 кв.м (поз. 16), вбиральня площею 8,6 кв.м (поз.17).

Дане приміщення загальною площею 239,8 кв.м (після фактичних обмірів та здійсненої інвентаризації загальна площа його становить 220,7 кв.м) на підставі договору укладеного Фондом приватизації та управління майном міста Ужгорода та Дитячо-юнацькою спортивною школою № 1 м. Ужгорода на протязі періоду з 2001р. до 2017р. використовувалося під зал для фехтування.

Наведеним та з огляду на вищенаведені приписи законодавства, приймаючи до уваги місце розташування спірного приміщення (підвальне приміщення з окремим входом), визначення згідно технічної документації частини цих приміщень площею близько 150 кв.м як спортзали, порядок їх використання дитячо-юнацькою школою спортивною на протязі 17 років під зал для фехтування доведено, що спірне приміщення є нежитловим ізольованим приміщенням, яке не відноситься до житлового фонду, та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Тим самим спростовано твердження позивача про те, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного жилого будинку № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді, що призначене для забезпечення експлуатації будинку цього будинку та побутового обслуговування мешканців будинку і входить до житлового фонду.

Отже, з урахуванням положень чинного законодавства України та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що спірні нежитлові приміщення не є допоміжними приміщеннями в розумінні Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а отже, за приписами частини третьої статті 4 Житлового кодексу України, в результаті приватизації квартир мешканцями будинку № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді , право власності в останніх на вказані приміщення не виникло, спірні приміщення у зазначеному будинку належать до комунальної власності.

Право комунальної власності за приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» це право територіальної громади володіти, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування, якими у даній справі є відповідачі-1,2. З набранням чинності цим Законом відповідно до п. 10 його Прикінцевих та перехідних положень, майно, яке до прийняття Конституції України набуте адміністративно-територіальними одиницями на законних підставах, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.

За таких обставин дії відповідачів-1, 2 щодо проведення конкурсу на право оренди спірного майна як майна набутого до прийняття Конституції України на законних підставах та укладення договору оренди цього майна за результатами конкурсу, є реалізацією зазначеними органами місцевого самоврядування встановлених законом повноважень власника комунального майна. Правомірність наведених дій оспорюється позивачем виключно з тих підстав, що останній вважає, що право власності на спірні приміщення належить йому. Оскільки у ході судового розгляду таке не знайшло свого підтвердження, позивачем не доведено наявності права власності на спірне приміщення як допоміжне (призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців) приміщення будинку № 6 по вул. Станційній у м. Ужгороді , який належить співвласникам квартир та нежитлових приміщень позивача - ОСББ «Станційна,6», на захист якого подано даний позов, у задоволенні позову належить відмовити.

При цьому суд керується приписами ст.ст. 74, 86 ГПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За змістом ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Відтак, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, і лише встановивши наявність такого - суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або про відмову у захисті.

Через недоведеність наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу позивача - належить відмовити також у задоволенні його позовних вимог до відповідача-3 про визнання незаконною та скасування здійсненої державної реєстрації права власності на спірне приміщення за Ужгородською міською радою.

За змістом ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

У позові відмовити повністю.

Судові витрати позивача покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з хворобою судді з 4.07.20 по 25.08.20 повний текст рішення складено 26.08.20

Суддя Ушак І.Г.