ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Харків Справа № 913/293/20

Провадження №17/913/293/20

За позовом ОСОБА_1 , м. Київ,

до Державного підприємства «Первомайськвугілля», м. Гірське Луганської області в особі відокремленого підрозділу шахта «Золоте», м. Золоте Луганської області,

про стягнення 124587,71 грн.

Суддя О.С. Фонова

Без виклику представників сторін.

Обставини справи: ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою від 15.05.2020 №б/н до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Золоте» (далі - відповідач) про стягнення 124587,71 грн за договором поставки №21 від 16.03.2018, з яких: основний борг в сумі 96000,00 грн, 3 % річних в сумі 6727,59 грн, інфляційні втрати в сумі 10713,60 грн, пеня в сумі 11146,52 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2120,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12500,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на виконання умов вказаного Договору він поставив відповідачу продукцію, а саме: акумуляторну батарею 60V 7TPzS630 в кількості 1 шт. за видатковою накладною № 5 від 16.03.2018 на загальну суму 192000,00 грн (без ПДВ), за яку відповідач розрахувався частково на суму 96000,00 грн, залишок боргу складає 96000,00 грн.

У зв`язку з порушенням строків оплати відповідачем згідно з п. 4.3 Договору, на підставі п.6.2 Договору, позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в сумі 11146,52 грн.

Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України, позивачем нараховані та заявлені до стягнення 3% річних у сумі 6727,59 грн та інфляційні втрати в сумі 10713,60 грн.

Ухвалою суду від 20.05.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд відкриваючи провадження у справі прийняв до уваги, що при оформленні сторонами договору поставки №21 від 16.03.2018 позивач - ОСОБА_1 мав статус фізичної особи - підприємця, який припинився 26.02.2020 (номер запису 2164487). Отже, ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець, тому правовідносини, які склалися між сторонами є господарськими, а спір виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, тому суд дійшов висновку, що дана справа має розглядатись саме господарським судом.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін.

Згідно з ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. ч. 2, 5, 7 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, суд розглядає справу в порядку частини 8 статті 252 ГПК України за наявними в ній матеріалами в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

01.07.2020 до відділу документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява від 26.06.2020 №б/н, в якій останній уточнив прохальну частину позову щодо найменування відповідача - Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу шахта «Золоте», а не Відокремленого підрозділу шахта «Золоте» Державного підприємства «Первомайськвугілля», як зазначав раніше.

Вказана заява приймається судом до уваги при подальшому розгляді справи, оскільки стосується лише уточнення назви відповідача в прохальній частині позову та не є заявою в розумінні положень ст. 46 ГПК України.

Дослідивши обставини справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів, у судовому засіданні без виклику учасників справи, суд встановив таке.

Між Фізичною особою-підприємцем Бричником Сергієм Васильовичем, як Постачальником (далі - позивач у справі) та Державним підприємством «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу шахта «Золоте», як Покупцем (далі - відповідач у справі) було укладено Договір поставки №21 від 16.03.2018 (далі - Договір).

Відповідно до умов п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язався поставити продукцію, а саме: акумуляторну батарею 60V 7TPzS630 у кількості 1 шт. на загальну суму 192000,00 грн (без ПДВ).

Згідно з п. 2.1. Договору Постачальник повинен поставити Покупцю продукцію, якість якої відповідає державним нормам, стандартам ГОСТ, регламентам і вимогам, встановленим діючими нормативними актами України та умовами Договору, що регламентують якість для даного виду продукції.

Доставка продукції здійснюється на умовах DDP або CPT згідно «ІНКОТЕРМС-2010» протягом 3 (трьох) календарного дня з моменту отримання письмової заявки Покупця та передоплати (п. 3.1 Договору).

За умовами п. 4.1. Договору загальна сума Договору складає 192000,00 грн.

Як встановлено п. 4.3. Договору, розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі рахунку Постачальника на умовах сплати 100% передоплати кожної окремої партії товару.

Сторони несуть відповідальність один перед одним за неналежне виконання умов цього договору відповідно до чинного законодавства (п. 6.1 Договору).

Відповідно до п. 6.2 Договору при порушення строків оплати за поставлену продукцію Покупець сплачує пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день затримки.

У п. 8.1 Договору сторони визначили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018. При необхідності сторони обопільною згодою шляхом складання письмового документа - додаткової угоди продовжують термін дії договору на наступний календарний рік.

Закінчення терміну дії Договору не звільняє сторони від виконання перейнятих на себе зобов`язань (п. 8.2 Договору).

Даний договір підписаний сторонами та скріплений печатками сторін без жодних застережень та зауважень.

Позивач надав рахунок на оплату № 5 від 15.03.2018 на суму 192000,00 грн (а.с.16).

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу у березні 2018 року продукцію, а саме: акумуляторну батарею 60V 7TPzS630 у кількості 1 шт. на загальну суму 192000,00 грн (без ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №5 від 16.03.2018 та товарно-транспортною накладною від 16.03.2018 (а.с.13,15).

Факт отримання відповідачем продукції підтверджується підписом особи, відповідальної за отримання товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_2 (начальник відділу МТЗ), яка діяла на підставі довіреності №88 від 15.03.2018 (а.с.14).

В порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання виконав частково, сплативши 17.05.2018 за отриману продукцію 96000,00 грн. Станом на день подання позову, заборгованість відповідача по оплаті отриманого товару за Договором становить 96000,00 грн.

Позивач звертався до відповідача з претензіями від 23.08.2018 № 13 та від 09.04.2020 №б/н, в яких зазначав, що останній не розрахувався повністю за поставлену продукцію, в зв`язку з чим відповідач має перерахувати позивачу заборгованість в сумі 96000,00 грн (а.с.17-20).

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань з розрахунків за Договором стало підставою для звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 96000,00 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення пені в сумі 11146,52 грн, нарахованої за період з 17.03.2018 по 17.09.2018, 3% річних у сумі 6727,59 грн, нарахованих за період з 17.03.2018 по 17.09.2018 та інфляційних втрат в сумі 10713,60 грн, нарахованих за період з квітня 2018 року по березень 2020 року, згідно з наданими позивачем розрахунками (а.с.25-27).

Позивач надав лист ВП шахта «Золоте» ДП «Первомайськвугілля» від 25.07.2019 №01-03/826, що міститься в матеріалах справи (а.с.21), який підписано з боку відповідача директором та головним бухгалтером, з якого вбачається, що станом на 31.12.2018 заборгованість складає 96000,00 грн.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, тому, на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів, суд дійшов висновку про таке.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов, що передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Фактичні обставини свідчать, що правовідносини між сторонами за позовом виникли із договору поставки №21 від 16.03.2018, який відповідає вимогам правового інституту поставки (ст.ст.265-267 ГК України).

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 663 та ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу продукцію, а саме: акумуляторну батарею 60V 7TPzS630 у кількості 1 шт. на загальну суму 192000,00 грн (без ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №5 від 16.03.2018 та товарно-транспортною накладною від 16.03.2018, засвідчені копії яких додані до матеріалів справи (а.с.13,15).

Факт отримання відповідачем товару підтверджується підписом особи, відповідальної за отримання товарно-матеріальних цінностей Риженко Н.М. (начальник відділу МТЗ), яка діяла на підставі довіреності №88 від 15.03.2018, засвідчена копія якої додана до матеріалів справи (а.с.14).

Відповідач за отриману продукцію розрахувався частково в сумі 96000,00 грн (перерахував на рахунок позивача 17.05.2018), що не заперечується позивачем.

Як встановлено п. 4.3. Договору, розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі рахунку Постачальника на умовах сплати 100% передоплати кожної окремої партії товару.

Позивач здійснив поставку продукції незважаючи на відсутність передплати.

Частиною 1 ст. 693 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Положеннями ст. 538 ЦК України передбачено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Отже, враховуючи те, що позивачем було здійснено поставку товару 16.03.2018 за видатковою накладною №5 від 16.03.2018 в сумі 192000,00 грн, то відповідач повинен був здійснити оплату у цей же день - 16.03.2018.

Разом з тим, відповідачем 17.05.2018 було сплачено тільки 96000,00 грн.

Як вбачається з листа ВП шахта «Золоте» ДП «Первомайськвугілля» від 25.07.2019 №01-03/826 (а.с.21), який підписано з боку відповідача директором та головним бухгалтером, станом на 31.12.2018 заборгованість відповідача складає 96000,00 грн.

Доказів погашення в сумі боргу, що заявлена позивачем, в повному обсязі відповідачем не надано.

Таким чином, борг в сумі 96000,00 грн підтверджується матеріалами справи, є обґрунтовано заявленим та підлягає стягненню з відповідача.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України , боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.2 Договору при порушення строків оплати за поставлену продукцію Покупець сплачує пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день затримки.

Позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 11146,52 грн за період з 17.03.2018 по 17.09.2018, згідно з наданим до матеріалів справи розрахунком (а.с.27). Так, нарахування пені здійснено за періоди:

з 17.03.2018 по 17.05.2018, який складає 62 дня, на суму боргу 192000,00 грн, пеня складає 5544,33 грн;

з 18.05.2018 по 17.09.2018, який складає 123 дня, на суму боргу 96000,00 грн, пеня складає 5602,19 грн.

Суд зазначає, що законодавчі підстави для нарахування пені наявні та дотримані позивачем, водночас, ним невірно враховано у період прострочення день оплати, а саме 17.05.2018. Правильно визначеними будуть періоди з 17.03.2018 по 16.05.2018 (61 день) та з 17.05.2018 по 17.09.2018 (124 дня).

Судом зроблено наступний розрахунок пені за допомогою програми «Законодавство»:

з 17.03.2018 по 16.05.2018, який складає 61 день, на суму боргу 192000,00 грн, пеня складає 5454,90 грн;

з 17.05.2018 по 17.09.2018, який складає 124 дня, на суму боргу 96000,00 грн, пеня складає 5646,90 грн.

За перерахунком суду, сума пені у вказані періоди складає 11101,80 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню у сумі 11101,80 грн. В задоволенні решти вимог в сумі 44,72 грн слід відмовити.

Позивач також просить стягнути 3% річних у сумі 6727,59 грн та інфляційні втрати в сумі 10713,60 грн нараховані за періоди, згідно з наданих ним розрахунків (а.с.25-27).

Відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, нарахування 3 % річних здійснено за періоди:

з 17.03.2018 по 17.05.2018, який складає 62 дня, на суму боргу 192000,00 грн, 3 % річних складають 978,41 грн;

з 18.05.2018 по 15.05.2020, який складає 729 днів, на суму боргу 96000,00 грн, 3 % річних складають 5749,18 грн.

Суд зазначає, що позивачем при розрахунку 3 % річних також невірно враховано у період прострочення день оплати, а саме 17.05.2018. Правильно визначеними будуть періоди з 17.03.2018 по 16.05.2018 (61 день) та з 17.05.2018 по 15.05.2020 (730 днів).

Судом зроблено наступний розрахунок 3 % річних за допомогою програми «Законодавство»:

з 17.03.2018 по 16.05.2018, який складає 61 день, на суму боргу 192000,00 грн, 3 % річних складають 962,63 грн;

з 17.05.2018 по 15.05.2020, який складає 730 днів, на суму боргу 96000,00 грн, 3 % річних складають 5757,07 грн.

За перерахунком суду, сума 3 % річних у вказані періоди складає 6719,70 грн.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних підлягає частковому задоволенню у сумі 6719,70 грн. В задоволенні решти вимог в сумі 7,89 грн слід відмовити.

Згідно з наданим до матеріалів справи розрахунком позивача нарахування інфляційних втрат в сумі 10713,60 грн здійснено за такі періоди:

з квітня 2018 року по травень 2018 року на суму 192000,00 грн, інфляційні втрати складають 1536,00 грн;

з червня 2018 року по березень 2020 року на суму 96000,00 грн, інфляційні втрати складають 9177,60 грн.

Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідачем нараховано втрати від інфляції на суму 192000,00 грн за період прострочення з квітня по травень 2018 року у сумі 1536,00 грн, разом з тим, ним безпідставно включено до розрахунку травень 2018 року, оскільки втрати від інфляції слід обраховувати за повні місяці прострочення.

Відповідач здійснив оплату 17.05.2018, тобто повного місяця прострочення у травні не було. Разом з тим, хоча позивач і не правильно визначив період інфляційних нарахувань, включивши до нього травень 2018 року, на суму інфляційних втрат щодо боргу 192000,00 грн це не вплинуло, оскільки індекс інфляції у травні 2018 року складав 100 %, тобто інфляції не було.

Суд перевіривши розрахунок решти інфляційних втрат у сумі 9177,60 грн за період з червня 2018 року по березень 2020 року нарахованих на суму 96000,00 грн, порушень законодавства та арифметичних помилок не встановив, тому вказані вимоги є обґрунтованими, правильно нарахованими та підлягають стягненню з відповідача у сумі 10713,60 грн.

За таких обставин, позов слід задовольнити частково в сумі 124535,10 грн, з яких: сума основного боргу 96000,00 грн, пені у сумі 11101,80 грн, 3 % річних у сумі 6719,70 грн, інфляційних втрат у сумі 10713,60 грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 12500,00 грн на підставі угоди про надання правової допомоги №2/20 від 07.04.2020 (далі - Договір).

Стосовно вказаних вимог, суд зазначає про таке.

Так, на підтвердження надання правничої допомоги позивачем надано суду, зокрема, ордер серії АА №1028336 від 07.04.2020; витяг з угоди про надання правової допомоги №2/20 від 07.04.2020, копію рахунку № 68 від 07.04.2020 на суму 12500,00 грн; копію квитанції № 36 від 27.04.2020 на суму 12500,00 грн; копію наказу від 08.01.2020 щодо розміру гонорару; копію акта наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 15.05.2020, копію звіту до акту наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 15.05.2020; довідку від 15.05.2020 про планові розрахунки оподаткування та витрат гонорару адвокатам; (а.с.8, 28-34).

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, 07.04.2020 між Адвокатським об`єднанням «Консулат» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Клієнт) було укладено Угоду про надання правової допомоги №5/20, відповідно до п. 1 якої Виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу Клієнту, а саме: здійснити представництво та захист його прав та інтересів щодо стягнення на користь клієнта заборгованості з Відокремленого підрозділу шахта «Золоте» ДП «Первомайськвугілля» за укладеним договором поставки №21 від 16.03.2018 (а.с.28).

15.05.2020 між позивачем та АО «Косулат» підписаний акт наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 15.05.2020, відповідно до якого вартість наданих послуг з представництва та захисту прав та інтересів позивача щодо стягнення на його користь заборгованості з Відокремленого підрозділу шахта «Золоте» ДП «Первомайськвугілля» за укладеним договором поставки №21 від 16.03.2018 становить 12500,00 грн (а.с.32).

Вказана сума складається з:

- укладення угоди з клієнтом в сумі 500,00 грн;

- збору необхідних документів (доказів) для підготовки претензії та позовної заяви 2500,00 грн;

- пошуку та вивчення судової практики з аналогічних спорів необхідних для підготовки претензії та позовної заяви в сумі 4000,00 грн;

- підготовки претензії від 09.04.2020 в сумі 500,00 грн;

- підготовки позовної заяви з розрахунками штрафних санкцій, індексу інфляції та 3% річних 3000,00 грн;

- підготовка та засвідчення копій документів-додатків до позовної заяви для подання заяви до суду 2000,00 грн, а всього на суму 12500,00 грн.

До матеріалів справи позивач надав, як доказ фактичної оплати послуг адвоката на суму 12500,00 грн, копію квитанції №36 від 27.04.2020 на суму 12500,00 грн з призначенням платежу: «Оплата гонорару за правову допомогу юридичні послуги згідно з угодою про надання правової допомоги №2/20 від 07.04.20» (а.с.30).

Щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

З наведеного вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката компенсуються за рахунок відповідача у разі, якщо вони безпосередньо пов`язані з підготовкою, поданням позову та супроводом його у суді.

Разом з тим, зі звіту до акту про надання правової допомоги від 15.04.2020 (а.с.33) вбачається, що до загальної суми витрат включено «укладення угоди з клієнтом в сумі 500,00 грн».

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Отже, правовідносини адвоката та клієнта фіксуються у відповідному договорі про надання правової допомоги, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Укладення такого договору є оформленням домовленостей адвоката та клієнта щодо надання юридичних послуг. Разом з тим, які саме дії входять у зміст послуги адвоката з «укладення угоди з клієнтом в сумі 500,00 грн», з матеріалів справи не вбачається.

Згідно з ч.2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Якщо у Адвокатського об`єднання «Консулат» надання оферти чи прийняття пропозиції щодо укладення договору про надання послуг коштує 500,00 грн, то на переконання суду, ця сума не повинна входити до суми витрат на правничу допомогу клієнту з вирішення спору, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, так як до неї безпосередньо не відноситься.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтовано заявленими витрати позивача на професійну правничу допомогу, в сумі 12000,00 грн, у решті суми слід відмовити за необґрунтованістю.

З урахуванням викладеного, витрати позивача на правову допомогу, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 11994,93 грн.

Керуючись п. 2 ч. 1, п. 3 ч. 4 ст. 129 , ч. 9 ст. 165, ст.ст. 232-233 , 236 -241 Господарського процесуального кодексу України , ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» (вул. Івана Данькова, буд.21, м. Гірське, Попаснянського району, Луганської області, 93292, ідентифікаційний код 32320594) в особі відокремленого підрозділу шахта «Золоте» ДП «Первомайськвугілля» (вул. Вугільна, буд.19, м. Золоте, Попаснянського району, Луганської області, 93297, ідентифікаційний код 26402753) на користь фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) борг в сумі 96000,00 грн, пеню в сумі 11101,80 грн, 3 % річних в сумі 6719,70 грн, інфляційні втрати в сумі 10713,60 грн, судовий збір у сумі 2101,11 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 11994,93 грн.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції згідно положень ст.256 Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Згідно пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 03.09.2020.

Суддя О.С. Фонова