РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.08.2020Справа № 910/1815/20
За позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп»

про стягнення 376 559, 31 грн.

Та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп»

До Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект»

про стягнення 3% річних в сумі 11 506,30 грн., інфляційних втрат в розмірі 29 627,88 грн. та збитків в сумі 70189,09 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін

від позивача: Мітічкін А.С.

від відповідача: Пенькова О.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Манго-груп" про стягнення 376 559, 31 грн., з яких пеня в сумі 117 315,30 грн. та штраф в розмірі 259 244,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення умов договору поставки дизельного палива №53-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. відповідачем в частині строків поставки продукції, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції.

Ухвалою від 11.02.2020р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 11.03.2020р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на безпідставність тверджень позивача щодо порушення відповідачем строків поставки товару за договором. До того ж, вказаним учасником судового процесу заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій.

04.03.2020р. до Господарського суду міста Києва надійшов зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» про стягнення 3% річних в сумі 11 506,30 грн., інфляційних втрат в розмірі 29 627,88 грн. та збитків в сумі 70189,09 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» посилається на порушення позивачем за первісним позовом строків оплати поставленого товару за договором №53-129-01-18-01303 від 16.01.2018р., внаслідок чого виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України. Одночасно, позивачем за зустрічним позовом також вказано, що внаслідок несвоєчасної оплати покупцем товару у постачальника виникла необхідність поповнення обігових коштів шляхом отримання банківського кредиту, проценти за користування яким заявлено до стягнення як збитки.

Ухвалою від 10.03.2020р. зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» про стягнення 3% річних в сумі 11 506,30 грн., інфляційних втрат в розмірі 29 627,88 грн. та збитків в сумі 70189,09 грн. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідач проти задоволення зустрічних позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» було здійснено не вірний розрахунок інфляційних втрат, а також не доведено всіх складових збитків.

11.03.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 08.04.2020р.

08.04.2020р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 24.04.2020р. судом було призначено підготовче засідання на 13.05.2020р.

13.05.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 09.06.2020р.

09.06.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.07.2020р.

08.07.2020р. судом було задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи по суті на 26.08.2020р.

В судовому засіданні 26.08.2020р. представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечено.

Представником відповідача підтримано вимоги зустрічного позову, проти задоволення первісного позову надано заперечення.

В судовому засіданні 26.08.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

16.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» (постачальник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» (покупець) було укладено договір поставки №51-129-01-18-01303, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується у порядку та на умовах, визначених у договорі, поставити поливо дизельне виробництва ВАТ «Мозирський НПЗ» для потреб ВП «Запорізька АЕС» ДП «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом», а покупець зобов`язується у порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору (п.1.2 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р.).

Згідно п.3.1 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. ціна договору складає 3 818 593,26 грн., в тому числі, податок на додану вартість - 636 432,21 грн.

За умовами п.4.1 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. покупець сплачує вартість продукції за ціною, зазначеною у специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.2 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. передбачено, що оплата поставленої продукції за специфікацією здійснюється покупцем за кожну партію товару, що поставляється, протягом 10 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої продукції.

У п.5.1 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. зазначено, що строк поставки продукції, зазначений в специфікації.

Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача. Належне виконання постачальником свого обов`язку щодо поставки товару підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі продукції (п.п.5.4, 5.11 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р.).

Відповідно до п.7.2 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. за порушення строку поставки продукції за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленої в строк продукції за кожен день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф в розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.06.2018р., а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку (п.10.1 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р.).

У додатку №1 до договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. сторонами затверджено специфікацію (в редакції додаткової угоди №1 від 29.01.2018р.). За умовами специфікації поставка товару здійснюється у строк протягом 10 робочих днів з моменту укладання договору.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» було поставлено, а Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» прийнято товар згідно видаткових накладних №РН-0000314 від 02.02.2018р. на суму 72 941,42 грн., №РН-000898 від 15.03.2018р. на суму 417 286,06 грн., №РН-0000917 від 16.03.2018р. на суму 836 216,11 грн., №РН-0000918 від 16.03.2018р. на суму 838 408,10 грн., №РН-0000962 від 19.03.2018р. на суму 775 359,49 грн., №РН-0000978 від 12.03.2018р. на суму 836 216,11 грн.

Щодо приймання товару сторонами також було складено акти приймання-передачі ТМЦ №673/61 від 09.02.2018р, №745/61 від 19.03.2018р., №717/61 від 20.03.2018р., №718/61 від 20.03.2018р., №719/61 від 26.03.2018р., №722/61 від 19.03.2018р.

Одночасно, згідно довідки з банківського рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» позивачем за первісним позовом було оплачено товар наступним чином:

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №673/61 від 09.02.2018р внесено грошові кошти 14.03.2018р.

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №745/61 від 19.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №717/61 від 20.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №718/61 від 20.03.2018р. внесено грошові кошти 05.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №719/61 від 26.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №722/61 від 26.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.

Наразі, за твердженнями позивача за первісним позовом відповідачем було порушено строки постави товару, що визначені умовами договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р., що стало підставою для нарахування пені та штрафу.

Одночасно, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, покупцем було порушено строки розрахунків за поставлений товар, що стало підставою для нарахування у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних втрат. Одночасно, позивачем за зустрічним позовом також вказано, що внаслідок несвоєчасної оплати покупцем товару у постачальника виникла необхідність поповнення обігових коштів шляхом отримання банківського кредиту, проценти за користування яким заявлено до стягнення як збитки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як зазначалось вище, відповідно до п.7.2 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. за порушення строку поставки продукції за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленої в строк продукції за кожен день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф в розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення штрафних санкцій за порушення постачальником строків поставки товару, повинно бути доведено обставини виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, наявність у відповідача поставити товару, строк виконання якого настав, та який фактично було порушено.

Частинами 1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.664 Цивільного кодексу України унормовано, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування

Як було встановлено судом, у п.5.1 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. зазначено, що строк поставки продукції, зазначений в специфікації.

Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача. Належне виконання постачальником свого обов`язку щодо поставки товару підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі продукції (п.п.5.4, 5.11 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р.).

У додатку №1 до договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. сторонами затверджено специфікацію (в редакції додаткової угоди №1 від 29.01.2018р.). За умовами специфікації поставка товару здійснюється у строк протягом 10 робочих днів з моменту укладання договору.

Таким чином, з наведеного вбачається, що кінцевим строком поставки товару за договором №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. було 07.02.2018р., з урахуванням додаткової угоди №1 від 29.01.2018р. було 07.02.2018р.

Однак, як встановлено судом, Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» було поставлено, а Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» прийнято товар згідно видаткових накладних №РН-0000314 від 02.02.2018р. на суму 72 941,42 грн., №РН-000898 від 15.03.2018р. на суму 417 286,06 грн., №РН-0000917 від 16.03.2018р. на суму 836 216,11 грн., №РН-0000918 від 16.03.2018р. на суму 838 408,10 грн., №РН-0000962 від 19.03.2018р. на суму 775 359,49 грн., №РН-0000978 від 12.03.2018р. на суму 836 216,11 грн.

Щодо приймання товару сторонами також було складено акти приймання-передачі ТМЦ №673/61 від 09.02.2018р, №745/61 від 19.03.2018р., №717/61 від 20.03.2018р., №718/61 від 20.03.2018р., №719/61 від 26.03.2018р., №722/61 від 19.03.2018р.

Тобто, товар згідно видаткових накладних №РН-000898 від 15.03.2018р. на суму 417 286,06 грн., №РН-0000917 від 16.03.2018р. на суму 836 216,11 грн., №РН-0000918 від 16.03.2018р. на суму 838 408,10 грн., №РН-0000962 від 19.03.2018р. на суму 775 359,49 грн., №РН-0000978 від 12.03.2018р. на суму 836 216,11 грн. було поставлено з порушенням встановлених договором строків поставки.

Отже, суд дійшов висновку, що у позивача за первісним позовом виникло право на застосування до відповідача відповідальності за порушення строків поставки, що передбачена п.7.2 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р.

Наразі, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку пені та штрафу, суд дійшов висновку, що періоди прострочення позивачем визначено вірно, арифметичний розрахунок є обгрунтованим, а отже, позовні вимоги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Манго-груп" про стягнення 376 559, 31 грн., з яких пеня в сумі 117 315,30 грн. та штраф в розмірі 259 244,01 грн. також є обгрунтованими.

Як вказувалось вище, Товариством з обмеженою відповідальністю "Манго-груп" було заявлено про зменшення штрафних санкцій на 70%.

Розглянувши заяву відповідача за первісним позовом господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказану позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019р. по справі 916/4692/15.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 17.03.2020р. по справі №925/597/18.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Наразі, судом враховано, що прострочення виконання зобов`язання з поставки товару становило незначний час до двох місяців, доказів завдання внаслідок такого прострочення позивачу значних збитків, матеріали справи не містять.

До того ж, судом враховано, що вирішення питання стосовно зменшення неустойки є правом суду, реалізація якого ґрунтується на внутрішній оцінці кожної окремої ситуації.

Виходячи з обставин добровільного виконання відповідачем свого зобов`язання, у вирішенні питання щодо зменшення неустойки судом враховано, що у ст.13 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Суд зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Аналогічні правові висновки наведено у постановах Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі № 905/64/18, від 13.03.2018р. у справі № 905/1243/17.

Крім того, судом було враховано пояснення відповідача стосовно того, що підставою прострочення виконання постачальником свого обов`язку з поставки товару стали об`єктивні обставини, а саме зростання ринкової ціни на дизельне паливо, тоді як згоди на зміну ціни товару за договором сторонами досягнуто не було.

За таких обставин, з огляду на викладене вище, дослідивши наявні у справі докази та обставини справи в їх сукупності, враховуючи наведені положення законодавства, встановивши наявність обставин, які мають істотне значення для визначення розміру штрафних санкцій та їх зменшення у цьому випадку, зокрема, беручи до уваги те, що термін прострочення виконання відповідачем зобов`язання не є значним, доказів завдання позивачеві збитків у зв`язку із таким простроченням у матеріалах справи немає, позивач не зазнав значних негативних наслідків у своїй господарській діяльності, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх підстав для зменшення з урахуванням балансу інтересів обох сторін неустойки на 50%, а отже, стягнення з відповідача за первісним позовом пені в сумі 58 657,65 грн. та штрафу в розмірі 129 244,01 грн.

Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п.4.1 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. покупець сплачує вартість продукції за ціною, зазначеною у специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.2 договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. передбачено, що оплата поставленої продукції за специфікацією здійснюється покупцем за кожну партію товару, що поставляється, протягом 10 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої продукції.

Судом встановлено, що про приймання товару сторонами також було складено акти приймання-передачі ТМЦ №673/61 від 09.02.2018р, №745/61 від 19.03.2018р., №717/61 від 20.03.2018р., №718/61 від 20.03.2018р., №719/61 від 26.03.2018р., №722/61 від 19.03.2018р.

Тобто, строк оплати товару за договором №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. настав.

Згідно довідки з банківського рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» позивачем за первісним позовом було оплачено товар наступним чином:

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №673/61 від 09.02.2018р внесено грошові кошти 14.03.2018р.

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №745/61 від 19.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №717/61 від 20.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №718/61 від 20.03.2018р. внесено грошові кошти 05.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №719/61 від 26.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.;

- згідно акту приймання-передачі ТМЦ №722/61 від 26.03.2018р. внесено грошові кошти 18.05.2018р.

Отже, з наведеного полягає, що покупцем було оплачено товар за договором №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р. з порушенням строків, що визначені правочином.

Порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем за зустрічним позовом строків розрахунків за поставлений товар, позивачем було нараховано 3% річних в сумі 11 506,30 грн., інфляційних втрат в розмірі 29 627,88 грн.

Здійснивши перевіреного заявником розрахунку 3% річних, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а зустрічний позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

Одночасно, щодо наведеного розрахунку інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічні висновки наведено Верховним Судом у постановах від 24.04.2019р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019р. у справі № 924/312/18, від 12.03.2020р. по справі №906/232/19.

Проте, наведене позивачем за зустрічним позовом при нарахуванні інфляційних втрат враховано не було.

Зокрема, позивачем нараховано інфляційні втрати незважаючи на те, що жоден з періодів прострочення не включав повного календарного місяця (березня чи квітня, чи травня).

Таким чином, з огляду на наведене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні зустрічного позову в частині стягнення збитків. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника.

Збитки - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки- наслідком.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення збитків повинно бути доведено наявність протиправної поведінки відповідача, збитки, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

Наразі, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, внаслідок несвоєчасної оплати покупцем товару у постачальника виникла необхідність поповнення обігових коштів шляхом отримання банківського кредиту, проценти за користування.

При цьому, зі змісту зустрічного позову вбачається, що розмір збитків заявником визначено виходячи з відсотків річних (18,3%), встановлених банком за користування кредитом, які було нараховано Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» на суму простроченої заборгованості з оплати товару за період прострочення.

Тобто, фактично заявником за зустрічним позовом повторно заявлено до стягнення відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання, проте, у розмірі, який визначено у кредитному договорі, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» та Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк».

Наразі, суд зазначає, що відповідний кредитний договір було укладено 13.05.2017р., тобто, більш яке за 6 місяців до укладання між позивачем та відповідачем договору №51-129-01-18-01303 від 16.01.2018р.

До того ж, судом враховано, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» було оформлено транш кредиту в розмірі 12 000 000 грн., тоді як загальна сума спірного правочину складала менш як 4 млн. грн.

Тобто, у суду відсутні підстави вважати, що отримання вказаного траншу та зобов`язань перед банком стало наслідком саме порушення відповідачем за зустрічним позовом строків оплати товару.

Отже, за висновками суду, зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» про тсягнення збитків є такими, що позбавлені належного доказового обгрунтування, а отже, задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019р. Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання первісного позову покладається на відповідача, а судові витрати за подання зустрічного позову - на сторін пропорційно задоволених вимог. При цьому, судовий збір в частині позовних вимог за первісним позовом щодо яких судом здійснено зменшення згідно ст.551 Цивільного кодексу України, покладається також на відповідача за первісним позовом.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» (01010, м.Київ, Печерський район, Хрестовий провулок, будинок 2, офіс 405, ) на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, Шевченківський район, вулиця Назарівська, будинок 3, ) в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» (01032, м.Київ, Шевченківський район, вулиця Жилянська, будинок 108, літера А, код 26251923) пеню в сумі 58657,65 грн., штраф в сумі 129 244,01 грн. та судовий збір в розмірі 5648,39 грн.

3. В задоволенні решти первісного позову відмовити.

4. Зустрічний позов задовольнити частково.

5. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча Компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, Шевченківський район, вулиця Назарівська, будинок 3, ) в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» (01032, м.Київ, Шевченківський район, вулиця Жилянська, будинок 108, літера А, код 26251923) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-груп» 3% річних в сумі 11 506,30 грн. та судовий збір в розмірі 217,26 грн.

6. В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовити.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 07.09.2020р.

Суддя Спичак О.М.