ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/515/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року, м. Одеса, суддя Малярчук І.А., повний текст складено та підписано 29.05.2020 року

у справі № 916/515/20

за позовом Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса

до відповідача ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області

про стягнення 28 922 грн. 78 коп., із яких 18 319 грн. 65 коп. заборгованості, 1 831 грн. 97 коп. штрафу, 8 519 грн. 15 коп. пені -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В лютому 2020 року Концерн «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 , м.Білгород-Дністровський Одеської області на користь Концерну «Військторгсервіс», м.Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса грошові кошти у розмірі 28922 грн. 78 коп., із яких 18 319 грн. 65 коп. загальної заборгованості за договором про надання посередницьких послуг на комісійних засадах, 1 831 грн. 97 коп. штрафу, 8 519 грн. 15 коп. пені, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог Концерн «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса, посилаючись на умови укладеного між ним та відповідачем договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року № ВКС-891, вказує про неналежне виконання ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області, договірних зобов`язань, у зв`язку з чим, позивачем нараховано відповідну суму заборгованості, у тому числі витрати за спожиту електроенергію, а також суми пені та штрафу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі №916/515/20 (суддя Малярчук І.А.) у позові Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса до ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області про стягнення заборгованості, штрафу та пені за неналежне виконання господарських зобов`язань за договором про надання посередницьких послуг на комісійних засадах відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у процесі розгляду справи №916/515/20 позивач не довів суду належними та допустимими доказами по справі факту наявності у відповідача заборгованості за надання посередницьких послуг за договором, а також порушення ОСОБА_1 умов вищевказаного договору, а тому, у стягненні з відповідача суми заборгованості за договором, штрафу та пені відмовлено. Крім того, Господарський суд Одеської області дійшов висновку, що вимога позивача про компенсацію відповідачем вартості фактично понесених витрат на електричну енергію також не підтверджена належними та допустимими доказами по справі та є передчасною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Концерн «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20 скасувати у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса до ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області про стягнення заборгованості за договором у загальному розмірі 28 922 грн. 78 коп. задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник, посилаючись на п.п. 4.1., 4.2. спірного договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах, зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції в частині того, що доказом наявності заборгованості є лише наявність актів здачі-приймання посередницьких послуг на комісійних засадах, оскільки, на його думку, жодним пунктом вищевказаного договору не передбачено здійснення оплати на підставі укладених актів надання послуг, та що обов`язок по здійсненню такої оплати виникає лише після підписання таких актів сторонами.

Крім того, Концерн «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса у апеляційній скарзі наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано вимог п. 4.3. договору про надання посередницьких послуг, яким визначено, що оплата за договором здійснюється не на підставі актів надання послуг, а відповідно до визначених у вищевказаному пункті строків.

Також, скаржник звертає увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду на те, що Господарським судом Одеської області при ухваленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги факту згоди відповідача з наявною заборгованістю на момент розірвання договору від 17.09.2018 року, при цьому, останній взяв на себе зобов`язання сплатити її протягом 3-х днів після підписання додаткової угоди.

Разом з тим, апелянт зазначає, що листом від 19.02.2020 року № 182/1 начальник філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса звернувся до начальника дільниці № 5 з вимогою надати усі наявні документи, пов`язані з виконанням умов договору від 01.02.2016 року № ВКС-891, у якому просив надати акти наданих послуг. Але, з урахуванням поширення на території України короновірусної хвороби та встановлення на всій території України режиму надзвичайної ситуації, роботу вищевказаної дільниці було призупинено, та лише 01.06.2020 року на адресу філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса було надано відповідні акти, а тому, запитувані акти про надання послуг не були залучені до матеріалів справи з поважних причин.

У зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, позивач по справі, посилаючись на вимоги ст. 625 Цивільного кодексу, вважає, що ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому повинен сплатити і суму штрафних санкцій, розмір яких встановлено договором.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс», м.Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20, розгляд справи призначено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

При цьому, судова колегія зауважує, що ухвали суду направлялись відповідачу за останньою відомою суду адресою його місця реєстрації, проте повертались до суду не врученими з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 3 та 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання учасником справи кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатами, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою учасників справи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

Крім того, з метою належного повідомлення учасників справи на офіційному веб-сайті Південно-західного апеляційного господарського суду було розміщено відповідне повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

01.02.2016 року між Концерном «Військторгсервіс» (сторона-1), м. Київ та Фізичною особою-підприємцем Шамуратовим Донійором Уткуровичем, м. Білгород-Дністровський Одеської області (сторона-2) було укладено договір про надання посередницьких послуг на комісійних засадах № ВКС-891, відповідно до п. 1.1. якого послуги у сфері побутового обслуговування - це побутові послуги, які пов`язані з веденням домашнього господарства, виконанням різноманітних ремонтних робіт, забезпеченням санітарно-гігієнічних та інших потреб населення, а також з виготовленням за індивідуальними замовленнями особистих речей та предметів господарського призначення.

Пунктами 2.1., 2.2., 2.3., 2.4. договору сторони погодили, що відповідно до умов даного договору, сторона-1 доручає, а сторона-2 бере на себе зобов`язання від свого імені, але в інтересах та за рахунок сторони-1 надавати комплекс послуг у сфері побутового обслуговування військовослужбовців Збройних Сил України та інших фізичних та/або юридичних осіб, які можуть бути потенційними споживачами таких послуг. Під послугами у сфері побутового обслуговування, які є предметом даного договору, розуміються наступні послуги (назва групи та виду побутового обслуговування населення, який здійснюється стороною-2, викладено у відповідності до наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 51 від 19.02.2002 року «Про затвердження галузевого класифікатора «Класифікація послуг і продукції у сфері побутового обслуговування (ГК 201-01-2001)» із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства економіки України №1103 від 06.10.2009 р. (КОД ГКПП): 01.252.00 Послуги з навчання на курсах, у платних гуртках грі на музичних інструментах та інше. Вказаний у п. 2.2. даного договору, комплекс послуг у сфері побутового обслуговування, надається стороною-2 за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Пушкіна, 21 (приміщення першого поверху № 37 та частина приміщення № 5). Комплекс послуг у сфері побутового обслуговування, що є предметом даного договору, надається строною-2 власними силами (використовуючи кваліфікаційні можливості та працю власних фахівців), сумлінно і дбайливо.

Як вбачається з п. 3.1.6. договору від 01.02.2016 року № ВКС-891, сторона-1 зобов`язується складати, підписувати і передавати стороні-2 акти здачі-приймання посередницьких послуг на комісійних засадах.

Підпунктом 3.2.3. визначено обов`язок сторони-1 ініціювати складання Актів звірки взаєморозрахунків, для підтвердження сум розрахунків (дебіторської та кредиторської заборгованості між сторонами).

Після контролю за достовірністю актів здачі-приймання посередницьких послуг на комісійних засадах, сторона-2 зобов`язана підписувати ці акти в 3-й (триденний) термін з моменту одержання. У разі неналежного надання послуг стороною-2 надсилається письмове пояснення протягом 5-ти (п`яти) календарних днів з моменту отримання актів здачі-приймання посередницьких послуг на комісійних засадах (п.п. 3.3.5., 3.3.7. договору).

Як визначено п. 4.1. договору, вартість наданих стороною-1 посередницьких послуг на комісійних засадах є договірною, визначається сторонами та складає 1 650 грн. за місяць, з урахуванням ПДВ.

Сторона-2 компенсує стороні-1 усі фактичні витрати, необхідні для виконання даного договору (електрична енергія, водопостачання, водовідведення та інші) на підставі понесених стороною-1 фактичних витрат, у визначених у п. 4.3. даного договору порядку та строках (п. 4.2. договору).

Пункт 4.3. вказує на те, що сторона-2 здійснює попередню оплату вартості наданих послуг на банківський рахунок сторони-1 у термін до 10-го числа поточного місяця.

Акт приймання-передачі наданих послуг, має бути підготовлений стороною-1 та наданий на підписання не пізніше 10-го числа місяця, що слідує за звітним, і має бути підписаний стороною-2 не пізніше 13-го числа місяця, що слідує за звітним, або в зазначений термін надана письмова мотивована відмова. У разі неподання у вказаний термін мотивованої відмови, акт вважається підписаним, а послуги прийнятими (п. 4.4. договору). За порушення своїх зобов`язань (в тому числі стосовно отриманого обладнання) сторона-2 сплачує стороні-1 штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу. При цьому сторона-2 не звільняється від виконання основного обов`язку перед стороною-1 (п.5.2 договору).

Пунктом 5.3. договору від 01.02.2016 року № ВКС-891 сторони визначили, що у разі несвоєчасної оплати наданих стороною-1 послуг, сторона-2 сплачує стороні-1 штраф у розмірі 10 % від вартості простроченого платежу та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір набуває чинності з 01.02.2016 року та діє до 31.12.2016 року, але в будь-якому разі до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну даного договору, направленої за 1 (один) місяць до закінчення терміну його дії, даний договір вважається пролонгованим на тих же умовах, на наступний календарний рік (п.п. 6.1., 6.2. договору).

17.09.2018 року між Концерном «Військторгсервіс», м. Київ (сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем Шамуратовим Донійором Уткуровичем, м. Білгород-Дністровський Одеської області (сторона-2), було укладено додаткову угоду № ВКС-2242 до договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року № ВКС-891, у п. 1 якого, сторони домовились розірвати з 17.09.2018 року договір № ВКС-891 про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року.

Пунктом 2 вищевказаної додаткової угоди визначено, що сторона-2 гасить борги по даному договору № ВКС-891 про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року, якщо вони мають місце в триденний термін після підписання даної додаткової угоди. Ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року № ВКС-891, складена українською мовою в двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Концерном «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса відповідачу надсилалась претензія № 13/10 від 25.10.2017 року, відповідно до якої позивач просив Фізичну особу-підприємця Шамуратова Донійора Уткуровича, м. Білгород-Дністровський Одеської області сплатити заборгованість в сумі 6 230 грн. 65 коп. З копії поштового повідомлення та конверту вбачається, що зазначена претензія відповідачу вручена не була з поміткою пошти «повернення за закінченням терміну зберігання» від 30.11.2017 року.

Також до позову позивачем подано претензії від 21.09.2018 року № 13/12 про сплату заборгованості за договором № ВКС-891 в сумі 17 636 грн. 65 коп., від 28.12.2018 року №1938 про сплату заборгованості за цим же договором в загальній сумі 22 317 грн. 36 коп. Доказів направлення цих претензій відповідачу та їх отримання до матеріалів справи не надано.

Як вбачається з копії Відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 13.09.2017 року стан суб`єкта - Фізичної особи-підприємця Шамуратова Донійора Уткуровича, м. Білгород-Дністровський Одеської області значиться як припинений, номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця - 5007101.

Актом звіряння взаємних розрахунків за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року, складеним між Концерном «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса та Фізичною особою-підприємцем Шамуратовим Донійором Уткуровичем, м. Білгород-Дністровський Одеської області визначено, що станом на 31.12.2018 року заборгованість ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області перед Концерном «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса складає 18 319 грн. 65 коп. При цьому, вищевказаний акт містить тільки підпис уповноваженої особи та печатку філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса, підпис Фізичної особи-підприємця Шамуратова Донійора Уткуровича, м. Білгород-Дністровський Одеської області на акті відсутній.

Також, позивачем надано ще один акт звіряння взаємних розрахунків за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року, складений між Концерном «Військторгсервіс», м.Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса та Фізичною особою-підприємцем Шамуратовим Донійором Уткуровичем, м. Білгород-Дністровський Одеської області, в якому визначено, що станом на 31.12.2018 року заборгованість ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області перед Концерном «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса складає 252 грн. 01 коп. При цьому, також вищевказаний акт містить підпис уповноваженої особи та печатку тільки філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса, підпис Фізичної особи-підприємця Шамуратова Донійора Уткуровича, м. Білгород-Дністровський Одеської області на акті відсутній.

Будь-яких письмових пояснень позивача з приводу обставин наявності двох актів звірки з різними сумами боргу відповідача, але за одним й тим же договором матеріали справи не містять.

З розрахунку штрафних санкцій по договору від 01.02.2016 року № ВКС-891, наданого позивачем, вбачається, що ним нараховано пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.10.2018 року по 20.02.2020 року, яка становить 8 519 грн. 15 коп., та штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості, який становить 1 831 грн. 97 коп.

Крім того, позивачем до апеляційної скарги надано копії Наказу начальника філії «Одеське управління військової торгівлі» від 12.02.2015 року № 16, Порядок укладання, реєстрації та виконання господарських договорів у філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» (додаток № 1 до Наказу начальника філії «ОУВТ» Концерну «ВТС» від 12.02.2015 року № 16), копію листа Концерну «Військторгсервіс», м.Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса від 19.02.2020 року №182/1, адресованого начальнику дільниці № 5, м. Білгород-Дністровський, яким позивач просить надати йому усі документи, наявні у дільниці № 5, які пов`язані з виконанням договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року №ВКС-891. На виконання вищевказаного листа, начальником дільниці № 5, м. Білгород-Дністровський Чечельницьким І.О. 01.06.2020 року позивачу було надано претензії (які вже долучені позивачем до позову при його зверненні до суду 26.02.2020 року) та акти надання послуг за договором від 01.02.2016 року № ВКС-891 за період з 2016 року по 2018 рік, копії яких в кількості 45 аркушів позивачем також було додано до апеляційної скарги.

Будь-яких інших документів, які свідчать про надання скаржником послуг відповідачу, визначених спірним договором про надання посередницьких послуг на комісійних засадах, їх виду, або класифікації, а також доказів щодо фактичних витрат електричної енергії (як посилається позивач, наданої ним відповідачеві) при виконанні умов договору Фізичною особою-підприємцем Шамуратовим Донійором Уткуровичем, м.Білгород-Дністровський Одеської області матеріали справи не містять.

Таким чином, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту, тобто наявність або відсутність підстав для стягнення з Шамуратова Донійора Уткуровича, м.Білгород-Дністровський Одеської області заборгованості за договором про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року № ВКС-891, а також нарахованих позивачем сум пені та штрафу, у зв`язку з чим Концерн «Військторгсервіс», м.Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Нормою ст. 530 Цивільного кодексу визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як убачається з приписів ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 1011 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії (ч. 1 ст. 1013 Цивільного кодексу України).

Судова колегія, надавши правову оцінку договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах, який позивачем визначено в якості підстави своїх позовних вимог, зазначає таке.

Відповідно до вимог ст. 1011 Цивільного кодексу України та п. 2.1 спірного договору, Фізична особа-підприємець Шамуратов Донійор Уткурович, м. Білгород-Дністровський Одеської області, як комісіонер, взяв на себе зобов`язання від свого імені, але в інтересах та за рахунок Концерну "Військторгсервіс", м. Київ, як комітента, надавати комплекс послуг у сфері побутового обслуговування військовослужбовцям ЗСУ та іншим фізичним та/або юридичним особам, які можуть бути потенційними споживачами таких послуг.

Однак, як вже було зазначено раніше, ст. 1011 Цивільного кодексу України визначає, що комісіонер вчиняє правочини за плату. А тому, відповідно до ст. 1013 Цивільного кодексу України саме Концерн "Військторгсервіс", м. Київ, як комітент, повинен був сплачувати Фізичній особі-підприємцю Шамуратову Донійору Уткуровичу, м. Білгород-Дністровський Одеської області, як комісіонерові, плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Водночас, договором від 01.02.2016 року № ВКС-891 взагалі не передбачено сплату Концерном "Військторгсервіс", м. Київ комісійних послуг Фізичній особі-підприємцю Шамуратову Донійору Уткуровичу, м. Білгород-Дністровський Одеської області.

Навпаки, пунктами 4.1-4.3 спірного договору визначено порядок та розмір щомісячної сплати коштів Фізичною особою-підприємцем Шамуратовим Донійором Уткуровичем, м. Білгород-Дністровський Одеської області на користь Концерну "Військторгсервіс", м. Київ. Тобто, п. 4.1. вищевказаного договору фактично змінюється виконавець договору, оскільки надання посередницьких послуг здійснюється безпосередньо самим «Концерном «Військторгсервіс», м. Київ, що повністю суперечить положенням п. 2.1 договору про надання посередницьких послуг на комісійних засадах та нормам чинного законодавства в цій сфері.

Таким чином, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що у спірному договорі про надання посередницьких послуг на комісійних засадах від 01.02.2016 року № ВКС-891, пункти правочину взаємовиключають один одного в частині викладення предмету договору та умов оплати наданих послуг і фактично сторони мали інші правовідносини, які не регулюються нормами законодавства в сфері надання посередницьких послуг саме на комісійних засадах. Будь-яких інших обставин щодо наявності між сторонами інших правовідносин, зокрема, з надання відповідачеві позивачем послуг, наприклад, щодо фактичного користування ним приміщенням (адреса якого вказана в договорі), електроенергією тощо, з наданням відповідних доказів цього, позивач не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

При цьому, посилання скаржника у апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції, що доказом наявності заборгованості є лише наявність актів здачі-приймання посередницьких послуг на комісійних засадах колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки наявність вищевказаних актів підтверджує лише факт надання таких послуг у спірний період, про що і було зазначено Господарським судом Одеської області у оскаржуваному рішенні, але апелянтом, як вже було зазначено вище, при зверненні до суду з даним позовом, не надано належних та вірогідних доказів обов`язку відповідача оплачувати визначені позивачем грошові кошти в якості боргу та нарахованих штрафних санкцій саме на підставі визначеного позивачем самостійно договору про «надання посередницьких послуг на комісійних засадах». Крім того, позивачем не наведено взагалі суду будь-яких пояснень з приводу підписання відповідачем додаткової угоди про розірвання договору в 2018 році в якості сторони за цим договором, тоді як сам позивач надав докази припинення відповідача як ФОП в Реєстрі (при відсутності доказів отримання відповідачем взагалі будь-якої поштової кореспонденції за означеною поштовою адресою).

До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає, що надані до апеляційної скарги скаржником копії актів про надання послуг за договором вiд 01.02.2016 року № BKC-891 та понесених витрат по електроенергії вiд 29.02.2016 року № 441 на суму - 1650,0 грн.; вiд 29.02.2016 року № 455 на суму - 381,46 грн.: вiд 31.03.2016 року № 718 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.03.2016 року № 719 на суму - 580,65 грн.; вiд 31.03.2016 року № 736 на суму - 307,07 грн; вiд 30.04.2016 року № 973 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.04.2016 року № 1047 на суму - 209,80 грн.; вiд 31.05.2016 року № 1204 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.06.2016 року №1515 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.07.2016 року № 1996 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.08.2016 року №2499 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.09.2016 року № 2842 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.10.2016 року № 3450 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.11.2016 року № 3830 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.12.2016 року № 4177 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.12.2016 року № 4335 на суму - 148,92 грн.; вiд 31.01.2017 року № 121 на суму - 1650,0 грн.; вiд 28.02.2017 року № 462 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.03.2017 року № 752 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.04.2017 року №1119 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.05.2017 року № 1400 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.06.2017 року №1748 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.07.2017 року № 2204 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.08.2017 року № 2723 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.09.2017 року № 3416 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.10.2017 року № 3819 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.10.2017 року № 3894 на суму - 46,45 грн.; вiд 30.11.2017 року № 4103 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.11.2017 року №4172 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.12.2017 року № 4468 на суму - 23,0 грн.; вiд 31.12.2017 року № 4538 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.01.2018 року № 235 на суму - 1650,0 грн.; вiд 28.02.2018 року №497 на суму - 1650,0 грн.; вiд 28.02.2018 року № 632 на суму - 38,08 грн.; вiд 31.03.2018 року № 908 на суму - 255,40 грн.; вiд 31.03.2018 року № 976 на суму - 1650,0 грн.; вiд 30.04.2018 року № 1270 на суму - 52, 78 грн.; вiд 30.04.2018 року № 1391 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.05.2018 року № 1718 на суму - 1650,0 грн.; вiд 31.05.2018 року № 1719 на суму - 34,31 грн.; вiд 30.06.2018 року № 1997 на суму - 1650,0 грн.; вiд 01.08.2018 року №2489 на суму - 1650,0 грн.; вiд 01.08.2018 року №2646 на суму - 34,35 грн.; вiд 31.08.2018 року № 2966 на суму - 1650,0 грн.; вiд 17.09.2018 року № 3646 на суму - 935,0 грн., копія наказу з додатком про порядок виконання господарських договорів не можуть бути долучені до матеріалів справи і розглянуті судом в якості доказів по справі, виходячи з наступного.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України визначено порядок подання доказів учасниками справи. А саме, ч. 1 вищевказаної статті визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Як убачається з матеріалів справи, а саме, з тексту позовної заяви та додатків до неї, Концерн «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса при зверненні до суду не надав вищевказані документи.

Крім того, ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Але, як встановлено колегією суддів, матеріали справи також не містять відповідного клопотання позивача про неможливість подання таких доказів ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції. Просте посилання в тексті скарги на неможливість їх подання в зв`язку з епідемією короновірусу (без відповідного клопотання) судовою колегією відхиляється як таке, що спростовується іншими доказами. Так, у відповіді філії зазначено, що нею передані претензії тільки в червні, тоді як означені претензії додані позивачем в лютому до позовної заяви, ще до введення на території держави карантину. Будь-яких доказів того, що підприємство не працювало в означений період тощо апелянт суду не надав і про поновлення строків подання доказів не просив.

Відтак, у відповідності до ч. 8 ст. 80 Господарського кодексу України, яка визначає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, судова колегія повертає без розгляду надані скаржником до апеляційної скарги копії вищевказаних документів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що в даному випадку суд самостійно не наділений повноваженнями виходити за межі заявлених вимог для захисту порушеного права позивача, оскільки останній не надав суду першої інстанції у встановленому чинним законодавством України порядку будь-яких заяв або клопотань про зміну підстави заявлених вимог та поновлення строку надання доказів тощо.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо відсутності у позивача правових підстав для стягнення із відповідача суми заборгованості саме за договором про надання посередницьких послуг на комісійних засадах, в тому числі за використану електричну енергію, а також штрафу та пені за порушення договірних зобов`язань в зв`язку з недоведеністю позивачем факту наявності між сторонами таких правовідносин та виникнення заборгованості у відповідача саме за цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20 не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс», м. Київ в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.05.2020 року у справі № 916/515/20 - залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош