РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.08.2020Справа № 910/5219/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко - Легких Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/5219/20

За позовом Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» (86065, м. Авдіївка, Донецька обл., проїзд Індустріальний, буд. 1; ідентифікаційний код: 00191075)

До Акціонерного товариства «Українська залізниця» (038680, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815)

Про стягнення 6 142, 41 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) про стягнення 6 142, 41 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що згідно умов договору № 0103/11606 купівлі - продажу сировинних, паливно - енергетичних або матеріально - технічних ресурсів від 01.11.2017, укладеного між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Металургійний Комбінат «Азовсталь» на адресу позивача по залізничній накладній № 42326447 надійшло вугілля кам`яне коксівне марки «BAILEY COKING COAL» у вагоні № 63869879, вантажовідправник - Державне підприємство «Морський торгівельний порт «Чорноморськ».

Як свідчить специфікація № 202 від 10.11.2017 до договору № 0103/11606 від 01.11.2017, ПРАТ «АКХЗ» та ПРАТ «МК «Азовсталь» дійшли згоди у листопаді 2019 року поставити вугілля кам`яне коксівне марки «BAILEY COKING COAL», виробник - Consol Pennsylvania Coal Company LLC, країна походження - США , умови поставки - FCA порт Чорноморськ, ст. Чорноморськ - Порт-експорт Одеської залізниці відповідно до міжнародних правил Інкотермс у редакції 2010 року, вантажоодержувач - ПРАТ «АКХЗ», станція Авдіївка Донецької залізниці.

Позовні вимоги обґрунтовані незбереженням відповідачем перевезеного вантажу, через що позивачу заподіяні збитки у вигляді вартості втраченого майна, а саме відсутнього вугілля кам`яного коксівного марки «BAILEY COKING COAL». В комерційному акті зазначені обставини, що вказують на факт втрати (недостачі) вантажу, який був прийнятий перевізником до перевезення у справному стані та у кількості згідно накладної.

У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 6 142 (шість тисяч сто сорок дві) грн 41 коп. збитків та покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 позовну заяву було залишено без руху. Встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали шляхом: 1) надання суду належних доказів надсилання відповідачам копії позовної заяви з переліком долучених до неї додатків у встановленому законом порядку; 2) надання відомостей про відповідно до пунктів 6, 7 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України.

19.05.2020 від позивача надійшла заява на усунення недоліків позовної заяви, до якої було додано список згуртованих відправлень, копію опису вкладення у цінний лист та копію фіскального чека, але не додано відомостей відповідно до п. 6, 7 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2020, суд прийняв часткове усунення недоліків позовної заяви та відкрив провадження у справі, з огляду на малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на підставі ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, без проведення судового засідання та виклику сторін. Запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Запропоновано позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу. А також суд встановив позивачу обов`язок зазначити відомості про вжиття досудового врегулювання спору та заходів забезпечення позову.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, доповнено Розділ Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу пунктом 4, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

06.07.2020 через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (№ 2022/1021 від 01.07.2020) в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

В відзиві на позовну заяву відповідач заявляє, що вартість втраченого вантажу не підтверджена належними доказами, тому що документ, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу видано не відправником, як того вимагає Статут залізниць України, а іншою особою, а також те, що цей документ не містить прізвища працівника, що його підписав, як обов`язкового реквізиту відповідно до Наказу Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995.

21.07.2020 через відділ канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив (№ 11/10/633 від 14.07.2020), в якому позивач зазначає, що не погоджується з доводами відповідача викладені ним в відзиві на позовну заяву.

Правом на подання заперечення на відповідь на відзив у встановлений судом строк, відповідач не скористався.

Законом України № 731-ІХ від 18.06.2020 встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у випадках наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими Кодексами), мають право на продовження процесуальних строків на підставах, встановлених цим Законом.

Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020 набрав чинності - 17.07.2020. А отже, 20-й день - 06.08.2020.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, між позивачем, як покупцем та ПрАТ «МК «Азовсталь», як постачальником 01.11.2017 укладено договір купівлі - продажу № 0103/11606 (далі - Договір), за яким постачальник зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити сировинні, паливно-енергетичні, матеріально-технічеі матеріали на умовах, передбачених цим Договором (п. 1.1. Договору).

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що поставка ресурсів здійснюється видами транспорту, зазначеними в специфікаціях.

Відповідно до специфікації № 202 від 10.11.2019 в якій ПрАТ «МК «Азовсталь» та позивач погодились, що перший поставляє, а останній оплачує вугілля коксівне марки «BAILEY COKING COAL» (Виробник: Consol Pennsylvania Coal Company LLC; країна походження: США), умовами поставки є - FCA порт Чорноморськ, ст. Чорноморськ - Порт-експорт Одеської залізниці відповідно до міжнародних правил Інкотермс у редакції 2010 року. Вантажоодержувач - ПРАТ «АКХЗ», станція Авдіївка Донецької залізниці.

Як зазначає позивач, що у відповідності до умов Договору на його адресу по залізничній накладній №42326447 надійшло вугілля коксівне марки «BAILEY COKING COAL» у вагоні №63869879. До відправки вказаний вагон надійшов з вагою, зазначеною у залізничній накладній, а саме - 65, 70 тон. Після прибуття вагонів на станцію Авдіївка органом транспорту проведене комісійне переважування маси вантажу та встановлена вагова нестача у спірному вагоні - 2 500 кг на підставі чого складений комерційний акт № 482803/355 від 22.11.2019.

Таким чином, відповідач, який своїми діями допустив незбереження перевезеного вантажу, заподіяв збитки позивачу у вигляді вартості втраченого майна, а саме відсутнього вугілля кам`яного коксівного марки «BAILEY COKING COAL».

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач у відзиві зазначає, що відповідно до ст. 115 Статуту залізниць України, вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, а доданий до позовної заяви рахунок-фактура № 92941166 від 17.11.2019 видано не відправником, а іншою особою - ПрАТ «МК «Азовсталь» і не містить прізвища працівника (провідний інженер), що його підписав, як обов`язкового реквізиту первинного документу згідно п. 2.4. Наказу Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Заперечуючи доводи відповідача, позивач у відповіді на відзив зазначає, що вантажовідправником є ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», який є експедитором та діє в якості вантажовідправника за дорученням власника вантажу - ПрАТ «МК «Азовсталь».

Предметом позову є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 6 142, 41 грн збитків за втрату вантажу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

Договір, укладений між сторонами, є договором перевезення, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глава 32 Господарського кодексу України та Глави 64 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 306 Господарського кодексу України встановлено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 і 3 ст. 909 Цивільного кодексу України, договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

В ч. 1 та 2 ст. 307 Господарського кодексу України зазначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно з ст. 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору №0103/11606 від 01.11.2017 позивач та ПрАТ «МК «Азовсталь» в специфікації № 202 від 10.11.2017 до Договору погодили умови поставки вантажу, а саме вугілля коксівне марки «BAILEY COKING COAL» - FCA порт Чорноморськ, ст. Чорноморськ - Порт-експорт Одеської залізниці відповідно до міжнародних правил Інкотермс у редакції 2010 року. Вантажоодержувач - ПрАТ «АКХЗ» (позивач), станція Авдіївка Донецької залізниці.

В п. 9 Специфікації № 202 від 10.11.2017 зазначено, що датою поставки, переходу ризиків та переходу права власності на ресурси, що продаються за цією специфікацією, вважається дата відмітки (електронно-цифрового підпису) станції відправлення прийняття цих ресурсів до перевезення, яке вказане у залізничній накладній.

Відповідно до залізничної накладної № 42326447 від 17.11.2019 вантаж був відправлений 17.11.2019 (графа 56) в вагоні № 63869879 (маса вантажу 65 700) із станції Чорноморськ-Порт-експорт (графа 16), вантажовідправник - ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (графа 1) до станції призначення Авдіївка (графа 10), одержувач - ПрАТ «АКХЗ» (графа 4), вантаж який прибув та останній отримав 22.11.2019 (графа 51, 52).

Відповідно до ч. 2 ст. 308 Господарського кодексу України, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Згідно з ч. 1 ст. 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Частиною 1 ст. 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

В ст. 920 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт" підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 110 Статуту залізниць України, передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У статті 52 Статуту залізниць України передбачено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

22.11.2019 на станції Авдіївка Дон був складений комерційний акт № 482803/355 в якому зазначено: «На підставі актів загальної форми №1920 від 22.11.2019 станції Авдіївка було проведено зважування вантажу на справних 100-тоних електронних вагах вантажоодержувача №0380, приписаних до станції Авдіївка Дон. зал. і повірених 22.04.2019. Згідно документу значиться вага: нетто 65 700 кг, тара 24 250 кг. При зважуванні виявилося: брутто 87 400 кг, тара 24 250 кг, нетто 63 150 кг, що менше ваги зазначеної накладної на 2 550 кг. Вантаж прибув в справному вагоні, люка щільно закриті, течі вантажу немає. Поверхня вантажу нижче рівня бортів на 10-20 см, нерівномірна, маркована вапном, над 1-3 люками є виїмка 4,5 м х 1,5 м х 1 м. В місці виїмки маркування порушене. Зважування вантажу проводили: ДС Балачіов Б.Ю. агент комерційний Шевченко О.Д. приймоздавальник ПрАТ «АКХЗ» Котлярова Л.Л. слідчий Жорнік. При повторному зважуванні в присутності вищевказаних осіб недостача вантажу підтвердилася. Завідувача вантажним двором немає по штату».

Згідно із ст. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

В п. 10 Специфікації № 202 від 10.11.2019 зазначено, що гранично допустимі розбіжності в визначених у постачальника і в покупця масах нетто ресурсів становить 1,0%.

В позивній заяві міститься розрахунок вартості вагової недостачі вугілля, відповідно до якого, загальна вага по залізничній накладній становить - 65 700 кг, недостача по комерційному акту - 2 550 кг, норма допустимої недостачі (1%) - 657 кг, а отже недостача становить - 1 893 кг. Ціна за тону без ПДВ - 2 704, 00 грн. Загальна вартість недостачі з ПДВ - 6 142, 41 грн.

Частиною 3 ст. 314 Господарського кодексу України передбачено, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Згідно з ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Частиною 2 ст. 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 113 та 114 Статуту залізниць України встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Відповідач заперечуючи позивні вимоги зазначає, що вартість втраченого вантажу не підтверджена належними доказами, тому що документ, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу видано не відправником, як того вимагає ст. 115 Статут залізниць України, а іншою особою - ПрАТ «МК «Азовсталь» і не містить прізвища працівника, що його підписав, як обов`язкового реквізиту первинного документу згідно п. 2.4. Наказу Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Позивач заперечуючи доводи відповідача зазначає, що вантажовідправником є ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», який є експедитором та діє в якості вантажовідправника за дорученням власника вантажу - ПрАТ «МК «Азовсталь».

Як вбачається з відзиву відповідач не заперечує втрату вантажу позивача, а лише зазначає, що вартість втраченого вантажу не підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 115 Статуту залізниць України, вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Згідно з ст. 111 Статуту залізниць України, залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли: а)вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення; б) недостача, псування або пошкодження сталися внаслідок дії природних причин, пов`язаних з перевезенням вантажу на відкритому рухомому складі; в)вантаж перевозився у супроводі провідника відправника чи одержувача; г)недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси; д)зіпсований швидкопсувний вантаж, виявлений у вагоні, прибув без порушення встановленого режиму перевезень (охолодження, опалення, вентиляція),і термін перебування вантажу в дорозі не перевищив граничного терміну перевезень,встановленого Правилами; е)втрата, псування або пошкодження вантажу відбулися внаслідок: 1)таких недоліків тари, упаковки, які неможливо було виявити під час приймання вантажу до перевезення; 2) завантаження вантажу відправником у непідготовлений, неочищений або несправний вагон (контейнер), який перед тим був вивантажений цим же відправником (здвоєна операція);3) здачі вантажу до перевезення без зазначення в накладній особливих його властивостей, що потребують особливих умов або запобіжних засобів для забезпечення його збереження під час перевезення; 4) стихійного лиха та інших обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало.

Суд зазначає, що підстави для звільнення відповідача за недостачу вантажу, передбачені ст. 111 Статуту - відсутні.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що рахунок-фактура № 92941166 від 17.11.2019 не може бути належними доказом вартості втраченого вантажу. Вказаний рахунок та акт прийому-передачі № 92941166 від 17.11.2019 підтверджують ціну товару, який було перевезено відповідно до залізничної накладної № 42326447 від 17.11.2019. Тому суд приймає ці докази, як належні, допустимі та цілком вірогідні на підтвердження вартості перевезеного товару.

Що ж стосується доводів відповідача про те, що вище зазначений рахунок-фактури всупереч п. 2.4 Наказу Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 не містить прізвище працівника, що його підписав, як обов`язкового реквізиту первинного документа, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.4. Наказу Міністерства фінансів України № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

З огляду на вище викладене, суд доходить до висновку відхилити доводи відповідача, у зв`язку з тим що допущені недоліки при оформлені рахунку-фактури № 92941166 від 17.11.2019, в силу п. 2.4. вище зазначеного Наказу №88, не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, вказаний рахунок містить відомості про дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, а також містить підпис провідного інженера ПрАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ», тобто дані, що дають змогу ідентифікувати особу.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В ухвалі про відкриття провадження у справі від 12.06.2020, суд встановив позивачу обов`язок зазначити відомості про вжиття досудового врегулювання спору та заходів забезпечення позову.

Проте, позивач так і не надав зазначених відомостей.

В пунктах 6 та 7 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.

У випадку, якщо зазначені відомості відсутні, суд у відповідності до ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України постановляє ухвалу про залишення позову без руху і якщо позивач не усуне в строк встановлений судом зазначені недоліки, суд відповідно до ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повертає позовну заяву позивачу.

Відповідно до ст. 130 Статусу залізниць України, пред`явленню залізниці позову, який випливає із цього Статуту, може передувати пред`явлення до неї претензії.

Таким чином, законом не встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулюванню спору, тобто сторона, яка має намір пред`явити залізниці позов, може на власний розсуд використати або не використати надане право.

Що є стосується відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів, у зв`язку з тим, що відповідач також не зазначав та не надав будь-яких доказів, що позивач здійснював до нього заходи забезпечення доказів, суд доходить висновку, що такі заходи не здійснювалися.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, перевіривши наданий позивачем розрахунок вартості нестачі вантажу, суд дійшов висновку, що оскільки при перевезенні вантажу позивача відповідачем не було дотримано вимог щодо їх збереження (схоронності), внаслідок чого позивач поніс збитки у розмірі вартості втраченого вантажу, тому покладення відповідальності на відповідача за заподіяні позивачу збитки є правомірним та справедливим, а тому позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» про стягнення збитків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повному обсязі в сумі - 6 142, 41 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду будь-яких належних доказів, які б спростовували заявлені позивні вимоги і належних та допустимих доказів іншого матеріали справи не містять.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені судом, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення 6142,41 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (038680, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» (86065, м. Авдіївка, Донецька обл., проїзд Індустріальний, буд. 1; ідентифікаційний код: 00191075) суму збитків у розмірі 6 142 (шість тисяч сто сорок дві) грн 41 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких