РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.08.2020Справа № 910/4442/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В., за участю секретаря судового засідання Капішон В.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю СП "Стан-комплект"

про визнання правочину недійсним

за участю представників:

від позивача: Кириленко О.П.

від відповідача: Ващенко М.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "СТАН-КОМПЛЕКТ" про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що додаткова угода №1/978 від 14.09.2012 до Договору №1042 від 06.09.2012 не відповідає правовим приписам ч. 5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 01.06.2010 № 2289-VI.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.04.2020 зазначену позовну заяву залишив без руху, встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

09.04.2020 через канцелярію суду позивачем подано заяву про усунення недоліків, допущених при поданні до суду даного позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4442/20, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 19.05.2020.

19.05.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду у справах №910/6986/17, №910/8794/16, №917/1739/17, №913/446/17, №911/5309/14, Вищого господарського суду України у справах №927/1364/15, №32/5005/11275/2011, №5019/541/12, а також, заява про витребування доказів у ТОВ «СП «Стан-Комплект» та постановлення окремої ухвали за фактами виявлення у діяннях посадових ociб ТОВ «СП «Стан-Комплект» та начальника департаменту комерції ДАТ «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності, ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 Кримінального кодексу України.

19.05.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що однією з істотних умов договору є строк дії договору, проте спірна Додаткова угода №1/978 від 14.09.2012 до договору №1042 від 16.09.2011 не змінила строк дії договору, а також зазначає, що права позивача не порушені, а отже не підлягають судовому захисту. Окрім того, відповідач звертає увагу, що позивач вже звертався до суду з цими ж вимогами, з цього ж предмету та з цими ж підставами у справі №911/269/19. Також, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, який сплив 14.09.2015.

У підготовчому засіданні 19.05.2020 представник позивача повторно надав суду заяву про витребування доказів та заяву про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду, суд відклав розгляд заяви про витребування доказів та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 10.06.2020.

У підготовче засідання 10.06.2020 з`явився представник відповідача, представник позивача в судове засідання не з`явився, суд відклав підготовче засідання на 07.07.2020 у зв`язку з неявкою представника позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2020 суд задовольнив частково клопотання Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про витребування доказів по справі та витребував у Товариства з обмеженою відповідальністю СП "Стан-комплект" докази по справі, які зобов`язав останнього надати у строк до 07.07.2020.

Розглянувши заяву позивача про постановлення окремої ухвали щодо виявлення у діяннях посадових ociб ТОВ «СП «Стан-Комплект» та начальника департаменту комерції АТ «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 Кримінального кодексу України, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 246 Господарського процесуального кодексу України встановлено, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Враховуючи положення Господарського процесуального кодексу України, суд має встановити наявність обставин та підстав для винесення окремої ухвали, однак, викладені в заяві позивача обставини не мають документального підтвердження та належного обґрунтування щодо необхідності винесення судом окремої ухвали.

Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про винесення окремої ухвали.

15.06.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

03.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові пояснення щодо виконання вимог ухвали суду від 15.06.2020 про витребування доказів по справі, в яких відповідач вказав про відсутність у останнього витребуваних документів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.07.2020 призначено підготовче засідання по справі №910/4442/20 на 28.07.2020 у зв`язку з перебуванням 07.07.2020 судді Гулевець О.В. у відпустці.

28.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява, в якій відповідач заперечив проти аргументів позивача щодо застосування у вересні 2012 року ст. 41 Закону України «Про здійснення державних закупівель», яка втратила чинність у серпні 2012 року.

У судовому засіданні 28.07.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.08.2020.

14.08.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про застосування до ТОВ СП "Стан-комплект" заходів процесуального примусу, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 132 ГПК України та заява про продовження строку для подання відповіді на відзив та вимоздійснити розгляд позовної заяви з урахуванням відповіді на відзив.

Судом прийнято до розгляду відповідь позивача на відзив та розглянуто заяву позивача про застосування заходів процесуального примусу, в якій вирішено відмовити в задоволенні, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 131 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 132 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф.

Частиною 1 статті 135 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною десятою статті 188 цього Кодексу.

В обґрунтування поданої заяви, позивач вказує про не виконання відповідачем вимог ухвали суду від 15.06.2020 та не надання витребуваних доказів по справі.

Так, ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.6.2020 за клопотанням позивача витребувано у відповідача докази по справі у строк до 07.07.2020.

Враховуючи вищевикладені приписи Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що відповідачем 03.07.2020 до суду було подано пояснення, у яких викладено обґрунтування причин неможливості подання витребуваних доказів по справі, а отже відповідачем було повідомлено про неможливість подання доказів на вимогу суду.

З огляду на викладене та враховуючи, що застосування заходів процесуального примусу до учасників судового розгляду є правом, а не обов`язком суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача заходів процесуального примусу відповідно до ст. 135 ГПК України у вигляді стягнення штрафу, оскільки не вбачає в діях відповідача не виконання його процесуальних обов`язків, зловживання ним процесуальними правами або створення відповідачем протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні 18.08.2020 надав пояснення по суті позовних вимог та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача надав пояснення по суті заперечень на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 18.08.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 06.06.2011 в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» номер 67 (513) опубліковано повідомлення (оголошення № 082303) про заплановану закупівлю у формі відкритих торгів «Послуги з монтажу, технічного обслуговування i ремонту двигунів та турбін (послуги з ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5, -6 на самопідіймальній плавучій буровій установці "Таврида")». Подання пропозицій конкурсних торгів здійснюється до 06.07.2011 о 09:00, а розкриття пропозицій -до 06.07.2011 о 10:20.

22.08.2011 в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» номер 100/5 (546/5) опубліковано повідомлення (оголошення № 151278) про акцепт пропозиції конкурсних торгів Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне Українсько-Російське підприємство «Стан-Комплект» (у подальшому перейменовано у Товариство з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект») щодо надання послуги з монтажу, технічного обслуговування i ремонту двигунів та турбін (послуги з ремонту допоміжних дизель- генераторів ВДГ-5, -6 на самопідіймальній плавучій буровій установці "Таврида") у сумі 6 280 437,6 грн (з ПДВ).

20.09.2011 в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» номер 112/6 (558/6) опубліковано повідомлення (оголошення № 170445) про результати торгів із закупівлі послуг з монтажу, технічного обслуговування i ремонту двигунів та турбін (послуги з ремонт у допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5, -6 на самопідіймальній плавучій буровій установці "Таврида").

У відповідності до Звіту про результати проведення процедур відкритих i двоступеневих торгів та попередньої кваліфікації від 26.10.2011 № 348, приймали участь у публічній закупівлі пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Явар» та оголошено про результати торгів та закупівлі послуг.

16.09.2011 між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (надалі - позивач), як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» (надалі - відповідач), як виконавцем, укладено договір №1042 від 16.09.2011 (далі - договір) відповідно до якого виконавець зобов`язався, за технічним завданням замовника (Додаток №1) надати послуги з ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5,-6 на самопідіймальній плавучій буровій установці (СПБУ) «Таврида», а замовник зобов`язався прийняти та сплатити за надані послуги (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору вартість послуг, що виконуються за даним договором, згідно калькуляції (Додаток № 2) складає 5 233 698,00 грн., крім того ПДВ 20% - 1 046 739,60 грн., загальна вартість послуг з ПДВ 20% складає 6 280 437,60 грн.

У відповідності до п. 4.1. та 4.2. договору розрахунок за надані виконавцем послуги проводиться замовником поетапно (Додаток № 5), на банківський рахунок виконавця по рахунку - фактурі на оплату послуг, складеному на підставі підписних сторонами актів прийому-здачі наданих послуг, протягом 120 (сто двадцять) календарних днів від дати підписання сторонами акту здачі - приймання наданого етапу послуг. До рахунку додається підписаний сторонами акт здачі-приймання наданого етапу послуг.

Пунктом 5.1. договору термін надання послуг: - 7 (сім) місяців з моменту отримання виконавцем письмової заявки замовника.

Після закінчення надання послуг по відповідному етапу, виконавець оформляє в 2-х екземплярах акт прийому-здачі наданого етапу послуг (окремо по кожній одиниці устаткування) і передає їх представникові замовника. Акт прийому-здачі наданого етапу послуг, оформляється виконавцем у вигляді калькуляції з додатком дефектного акту і бухгалтерської довідки вартості змінно-запасних частин та допоміжних витратних матеріалів (п. 5.10. договору).

Згідно Додатків № 1 та № 3 сторонами визначено технічне завдання на надання послуг з ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5,-6 на СПБУ «Таврида» та Календарний план по ремонту допоміжних дизель-генераторів.

14.09.2012 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду № 1/978 до договору № 1042 від 16.09.2012 (надалі - Додаткова угода), у якій сторони дійшли згоди викласти п. 5.1. договору у наступній редакції: «термін наданні послуг: до 20 грудня 2012 року, виконавець приступає до надання послуг з моменту отримання письмової заявки замовника».

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди сторонами визначено, що Календарний план по ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ- 5, -6 на СПБУ «Таврида» (додаток № 3 до договору) вважати таким, що втратив силу.

Також, у п.п. 4 та 5 Додаткової угоди викладено п. 4.1. договору в новій редакції, згідно якої розрахунки за надані виконавцем послуги проводяться замовником, на банківський рахунок виконавця по рахункам фактурам на оплату послуг, складених на підставі підписаних сторонами актів прийому-здачі наданих послуг, протягом 120 (ста двадцяти) календарних днів від дати підписання сторонами актів-здачі приймання наданих послуг. У тексті договору та додатках до договору термін «акт здачі приймання наданого етапу послуг» замінити у всіх відмінках на термін «акт здачі приймання наданих послуг».

За доводами позивача, з 16.09.2011 по 14.09.2012 на виконання вимог п.п. 4.1, 5.9 договору між відповідачем та позивачем повинні були складатися документи з назвою «акт здачі приймання наданого етапу послуг», що підтверджують виконання 1-го та 2-го етапів робіт на суму 1 776 644,00 грн. та 2 664 966,00 грн. Проте, відповідачем як підрядником не вичинено дій, передбачених умовами п.п. 4.1, 5.9 договору.

Позивач посилається на те, що останнім з моменту укладення договору №1042 від 16.09.2011 до моменту укладення Додаткової угоди №1/978 від 16.09.2011 було здійснено платежі на користь відповідача у розмірі 193 283, 14 грн та 3 184 765,70 грн. Однак, на підтвердження цільового використання коштів у сумі 193 283,14 грн. та 3 184 765,70 грн. за договором №1042 від 06.09.2011 відповідач посилається на документ з назвою «Акт №1 приймання-передачі виконаних робіт до договору №1042 від « 16» вересня 2011», що датований 02.02.2012, а також документ з назвою «Акт №2 приймання-передачі виконаних робіт до договору №1042 від « 16» вересня 2011», що датований 24.07.2012, які, на думку позивача, не відповідають критерію вірогідності доказів.

З пояснень позивача вбачається, що платежі у сумі 193 283,14 грн. та 3 184 765,70 грн. отримані ТОВ «СП «Стан-Комплект», до моменту укладання Додаткової угоди №1/978 від 14.09.2012 без первинних документів, що підтверджують виконання відповідачем робіт згідно з п.п. 4.1, 5.9 договору №1042 від 16.09.2011.

Отже, позивач посилається на те, що на момент вчинення Додаткової угоди №1/978 від 14.09.2012 виконання зобов`язань сторонами за договором від 16.09.2011 №1042 не проведено в повному обсязі, оскільки невиконана відповідачем частина зобов`язань за договором становила 2 902 388,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що Додаткова угода від 14.09.2012 № 1/978 не відповідає приписам ч.5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), а також за наслідками вказаного правочину відповідач був звільнений від господарської відповідальності, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсною Додаткової угоди №1/978 від 14.09.2012 до договору №1042 від 16.09.2011.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як було встановлено судом вище, 16.09.2011 між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект», як виконавцем, укладено договір №1042 від 16.09.2011, за умовами якого виконавець зобов`язався, за технічним завданням замовника (Додаток №1) надати послуги з ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5,-6 на самопідіймальній плавучій буровій установці (СПБУ) «Таврида», а замовник зобов`язався прийняти та сплатити за надані послуги.

У подальшому, 14.09.2012 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду № 1/978 до договору № 1042 від 16.09.2012.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, сторони при укладенні Додаткової угоди №1/978 від 14.09.2012 до договору №1042 від 16.09.2011 на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши вказаний правочин.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання Додаткової угоди до договору недійсною повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на ч. 5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), згідно якої істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі. Отже, за поясненнями позивача спірна Додаткова угода не відповідає приписам ч. 5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», оскільки Додатковою угодою №1/978 від 14.09.2012 сторонами було змінено істотні умови Договору №1042 від 06.09.2012.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) договір про закупівлю укладається в письмовій формі, а у разі здійснення закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону - у формі електронного документа, відповідно до положень Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про електронний цифровий підпис", "Про електронні документи та електронний документообіг" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно з частиною 5 ст. ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків: 1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 2) зміни ціни за одиницю товару не більш як на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; 3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі; 4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі форс-мажорних обставин, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у договорі; 5) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті; 6) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг); 7) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок; 8) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, зміни курсу іноземної валюти у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни залежно від зміни такого курсу, зміни біржових котирувань, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Істотними умови господарського договору, згідно з статтею 180 ГК України, є умови договору, які визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, а також ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Пунктом 12.1. договору сторонам погоджено, що до договору можуть вноситися зміни, які оформляються додатковою угодою і підписуються сторонами, за умовами, що зміни, які вносяться, не протирічать чинному законодавству України.

Так, підставою укладення спірної Додаткової угоди є внесення змін до договору, а саме: термін наданні послуг: до 20 грудня 2012 року, виконавець приступає до надання послуг з моменту отримання письмової заявки замовника; договір набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 20 грудня 2012 року; Календарний план по ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ- 5, -6 на СПБУ «Таврида» (додаток № 3 до договору) вважати таким, що втратив силу; розрахунки за надані виконавцем послуги проводяться замовником, на банківський рахунок виконавця по рахункам фактурам на оплату послуг, складених на підставі підписаних сторонами актів прийому-здачі наданих послуг, протягом 120 (ста двадцяти) календарних днів від дата підписання сторонами актів-здачі приймання наданих послуг. У тексті договору та додатках до договору термін «акт здачі приймання наданого етапу послуг» замінити у всіх відмінках на термін «акт здачі приймання наданих послуг»; термін «акт здачі-приймання наданого етапу послуг» замінити у всіх відмінниках на термін «акт здачі-приймання наданих послуг».

Згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Отже, з п. 5.1 договору №1042 від 16.09.2011 вбачається, що термін надання послуг - 7 місяців з моменту отримання виконавцем письмової заявки замовника, при цьому у Додатковій угоді №1/978 від 14.09.2012 визначено, що термін надання послуг - до 20 грудня 2012 року.

Статтею 252 Цивільного кодексу України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, враховуючи викладене, сторонами договору №1042 від 16.09.2011 було визначено, в який саме строк має бути виконано зобов`язання за договором.

Окрім того, у пункті 11.1 договору вказано, що термін дії цього договору становить 12 місяців з моменту його укладення, а в Додатковій угоді №1/978 від 14.09.2012 сторонами було погоджено, що договір діє до 20.12.2012, а отже спірною Додатковою угодою сторони не змінили строк дії договору.

Поряд з тим, суд не приймає доводи позивача щодо застосування вимог ст. 41 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI, якою визначено, що істотними умовами договору про закупівлю є: предмет договору (найменування, номенклатура, асортимент); кількість товарів, робіт і послуг та вимоги щодо їх якості; порядок здійснення оплати; сума, визначена у договорі; термін та місце поставки товарів, надання послуг, виконання робіт; строк дії договору; права та обов`язки сторін; зазначення умови щодо можливості зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків; відповідальність сторін, оскільки станом на дату укладення спірної Додаткової угоди стаття 41 Закону України «Про здійснення державних закупівель» виключена на підставі Закону №5044-VI ( 5044-17 ) від 04.07.2012.

Враховуючи викладене, оцінивши обставини, наведені позивачем у позовній заяві та поясненнях, якими обґрунтовано недійсність спірної Додаткової угоди, а також дослідивши подані докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду, що сторонами було порушено ч. 5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» та внесено зміни щодо істотних умов договору.

Також, судом взято до уваги, що п. 5.9. договору здача наданих виконавцем послуг та прийом їх замовником оформлюється актом прийму-здачі наданого етапу послуг, окремо по кожній одиниці обладнання. Акт прийому-здачі наданого етапу послуг, оформляється виконавцем у вигляді калькуляції з додатком бухгалтерської довідки вартості змінно-запасних частин та допоміжних витратних матеріалів. До акту прийому-здачі наданого етапу послуг виконавець прикладає бухгалтерську довідку, яка підтверджує фактичні витрати на відрядження виконавця.

Після закінчення надання послуг по відповідному етапу, виконавець оформляє в 2-х екземплярах акт прийому-здачі наданого етапу послуг (окремо по кожній одиниці устаткування) і передає їх представникові замовника. Акт прийому-здачі наданого етапу послуг, оформляється виконавцем у вигляді калькуляції з додатком дефектного акту і бухгалтерської довідки вартості змінно-запасних частин та допоміжних витратних матеріалів (пункт 5.10. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було підписано Акт № 1 від 02.02.2012 приймання-передачі виконаних робіт, Акт № 2 від 24.07.2012 приймання-передачі виконаних робіт, Акт № 3 від 14.12.2012 приймання-передачі наданих послуг, Акт №4 від 19.12.2012 приймання-передачі наданих послуг до договору №1042 від 16.09.2011.

Пунктом 5.11. договору визначено, що після отримання акту прийому-здачі наданого етапу послуг замовник, при відсутності заперечень, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати отримання підписує їх зі своєї сторони або, у разі наявності заперечень, складає мотивовану відмову від підписання акту прийому-здачі наданого етапу послуг.

У разі мотивованої відмови замовника від підписання акту прийому-здачі наданого етапу послуг сторонами складається протокол, в якому вказуються дефекти, недоліки та зауваження і терміни їх усунення. Акт прийому-здачі наданого етапу послуг підписується з тільки після усунення недоліків (пункт 5.12. договору).

У справі № 910/15483/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" до Публічного акціонерного товариства Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про стягнення суми заборгованості за договором № 1042 від 16.09.2011 в розмірі 4 000 845,30 грн, рішенням Господарського суду м. Києва від 12.06.2018 встановлено, що на виконання умов договору № 1042 від 16.09.2011 виконано передбачені договором роботи (надано послуги) на загальну суму 6 280 437,59 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі виконаних робіт та приймання-здачі наданих послуг до договору № 1042 від 16.09.2011, які свідчать, що виконані Товариством з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" роботи (надані послуги) були прийняті ПАТ Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" без зауважень, про що в актах містяться відповідні підписи уповноважених представників сторін та відтиски їхніх печаток.

Також, у рішенні Господарського суду м. Києва від 12.06.2018 судом було встановлено, що ПАТ Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (що ним не заперечується) взяті на себе зобов`язання по оплаті виконаних Товариством з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" робіт у повному обсязі не виконав, вартість неоплаченої частини робіт становить 2 102 388,75 грн., з яких 275 073,77 грн. вартості робіт за актом № 3 від 14.12.2012 та 1 827 314,98 грн. за актом № 4 від 19.12.2012.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Господарського суду м. Києва від 12.06.2018 у справі № 910/15483/16, яке набрало законної сили, було встановлено про виконання ТОВ "СП "Стан-Комплект" своїх зобов`язань за договором № 1042 від 16.09.2011, а ПАТ Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" прийняття вказаних виконаних робіт (наданих послуг) та не належне виконання своїх зобов`язань щодо оплати наданих послуг, а тому такі обставини в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають доведенню при розгляді даної справи.

Тобто, зазначене вище рішення свідчить про неналежну обґрунтованість тверджень позивача щодо не вчинення ТОВ «СП «Стан-Комплект» як підрядником дій, які передбачені умовами п.п. 4.1, 5.9 договору №1042 від 16.09.2011, а також наявність прямого умислу у останнього на незаконне заволодіння грошовими коштами позивача, а тому враховуючи викладене вище.

Крім того, суд звертає увагу, що факт не виконання чи неналежне виконання умов договору не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки предметом спору є саме підстави та законність укладення договору, а не його виконання в подальшому.

Суд повторно звертає увагу сторін згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Таким чином, позивачем належними доказами не доведено того, що сторонами було порушено вимоги чинного законодавства при укладенні спірної Додаткової угоди, так і не доведено, що відповідачем було неналежно виконано свої зобов`язання за договором.

Враховуючи викладене, оскільки матеріалами справи не підтверджено недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання Додаткової угоди №1/978 від 14.09.2012 недійсною в розумінні ст. 215 ЦК України, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Щодо тверджень відповідача про те, що позивач вже звертався до суду з цими ж вимогами, з цього ж предмету та з цими ж підставами, які були предметом розгляду у справі №911/269/19 за позовом Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до ТОВ «СП «Стан-Комплект», суд зазначає наступне.

У січні 2019 року Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" про:

- визнання недійсним з моменту укладення договору №1042 від 06.09.2011;

- визнання недійсною з моменту укладення додаткової угоди №1/798 від 14.09.2012 до договору №1042 від 06.09.2011.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.07.2019 у справі №911/269/19, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019, у задоволенні позову Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №911/269/19 змінено постанову Північного апеляційного господарського суду від 07 листопада 2019 року і рішення Господарського суду міста Києва від 01 липня 2019 року у справі № 911/269/19, виклавши їх мотивувальні частини в редакції даної постанови.

Так, у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №911/269/19 суд дійшов висновку, що предметом заявленого АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" позову є вимога про визнання правочину (договору та додаткової угоди) недійсним. Правовою підставою позивач визначає статтю 228 ЦК України, що прямо вказує на нікчемність правочину, який порушує публічний порядок. Тобто, формально зазначаючи предмет позову як "визнання договору недійсним", підставою позову позивач визначає норму статті 228 ЦК України, яка прямо визначає нікчемність відповідного правочину. Отже, правовою природою заявлених позовних вимог є визнання недійсним нікчемного правочину.

Також Верховний Суд заначив, що позовна вимога АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" про визнання недійсним нікчемного договору не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, до чого помилково вдалися суди попередніх інстанцій. Тому Верховний Суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Таким чином, враховуючи, що під час розгляду даного позову ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» до ТОВ «СП «Стан- Комплект» про визнання недійсною з моменту укладання Додаткову угоду №1/978 14.09.2012 до договору №1042 від 16.09.2012, позивач зазначає правовою підставою позову - ч.5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) та способом захисту визначено визнання недійсним правочину, а тому з огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині.

Щодо заявленої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Водночас, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд не застосовує при цьому позовну давність та наслідки її спливу до вимог про визнання договору недійсним, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "СТАН-КОМПЛЕКТ" про визнання недійсною Додаткову угоду №1/978 від 14.09.2012 до договору №1042 від 06.09.2012.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Дата складення повного тексту рішення: 07.09.2020.

Суддя О.В. Гулевець