ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.08.2020 Справа № 920/158/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., при секретарі судового засідання Галашан І.В., розглянувши матеріали справи № 920/158/20 у порядку загального позовного провадження

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 20077720, e-mail: ),

до відповідача: Комунального підприємства Білопільської міської ради «Теплосервіс Білопілля» (вул. Соборна, буд. 87, м. Білопілля, Сумська область, 41800, ідентифікаційний код 37601105),

про стягнення 293 228,61 грн на підставі договору № 5038/1617-ТЕ-29 постачання природного газу від 08.09.2016, укладеного між сторонами,

представники учасників справи:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 293 228,61 грн заборгованості за договором № 5038/1617-ТЕ-29 постачання природного газу від 08.09.2016, укладеного між сторонами, з них: 33 366,23 грн пеня, 63 229,63 грн - 3 % річні та 196 632,75 грн інфляційні втрати; а також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 4 398,43 грн.

Ухвалою суду від 17.02.2020 постановлено відкрити провадження у справі № 920/158/20 за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 26.03.2020, 12:00.

Від відповідача до суду надійшов відзив від 10.03.2020 б/н (вх. № 2253 від 11.03.2020), в якому відповідач просить суд зменшити нараховану суму пені на 50 % та стягнути з відповідача на користь позивача 16 683,13 грн пені, 27 122,01 грн 3 % річних та 84 112,94 грн інфляційних втрат.

У даному відзиві відповідач зазначає, що Комунальне підприємство «Теплосервіс Білопілля» є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційована повітря.

Відповідач знаходиться у важкому фінансовому стані, має значний обсяг дебіторської заборгованості, зокрема на 31.12.2017 - 5136,0 тис. грн., на 31.12.2018 р 5194, 0 тис. грн, на 30.09.2019 р. - 2897 тис. грн., на 31.12.2019 р. - 7073,0 тис. грн. Збитки за 2017 рік від операційної діяльності становили 910 тис. грн., за 9 місяців 20 року - 1688 тис. грн. Підприємство закінчило 2019 рік зі збитком - 480 тис. грн.

Відповідач має значний розмір кредиторської заборгованості, у 2016 р. - 3995,0 тис грн., у 2017 р. 7511,0 тис. грн., у 2018 - 7497,0 тис. грн, станом на 30.09.2019 р. - 6067 тис. грн., у том числі із заробітної плати- 358 тис. грн., має також значну кредиторську заборгованість станом на даний час загальним розміром 8095,0 тис. грн., у тому числі із заробітної плати - 351 тис. грн.

Також у своєму відзиві відповідач зазначає, що ним практично щоденно здійснювалися платежі за спожиті об`єми газу, враховуючи стан розрахунків з ним споживачів теплової енергії, а також враховуючи несвоєчасне виділення субвенцій державою на надання пільг та субсидій населенню.

Також від відповідача до суду електронною поштою надійшло клопотання від 26.03.2020 б/н (вх. № 1016к від 26.03.2020) про відкладення судового засідання на іншу дату по за межами дії карантину.

26.03.2020 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А., що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Відповідно частини тринадцятої статті 32 Господарського процесуального кодексу України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи факт виходу судді Джепи Ю.А. з відпустки та положення частини тринадцятої статті 32 ГПК України, суд ухвалою від 06.04.2020 у даній справі призначив справу № 920/158/20 до судового розгляду в підготовчому засіданні 28.04.2020, 11:30, з повідомленням учасників справи.

07.04.2020 до суду представником позивача подано письмові заперечення від 01.04.2020 № 14/4-2205-20 щодо клопотання відповідача про зменшення неустойки, де останній зазначає, що беручи до уваги ті обставини, що відповідачем порушені умови договору щодо строків оплати поставленого природного газу та той факт, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів поважності порушення умов договору, то підстави для задоволення клопотання відповідача про зменшення пені відсутні.

28.04.2020 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А., що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Після виходу судді Джепи Ю.А. з відпустки, враховуючи положення частини тринадцятої статті 32 ГПК України, судом постановлено ухвалу від 04.05.2020 у справі № 920/158/20 про призначення підготовчого засідання на 02.06.2020, 11:00 з повідомленням учасників справи.

28.05.2020 від представника відповідача до суду електронною поштою надійшли письмові пояснення від 20.05.2020 б/н (вх. № 4165 від 28.05.2020) з урахуванням заперечень позивача на клопотання про зменшення неустойки, де останній заперечуючи проти доводів позивача зазначає, що при оцінці майнового та фінансового стану сторін у справі слід виходити з того, що відповідач закінчив 2019 рік зі битком в сумі 480 тис. грн, у той час, як позивач відповідно до фінансової звітності, оприлюдненої на офіційному сайті позивача за 9 місяців 2019 року отримав чистий прибуток в сумі 21309 млн. грн. При цьому, як зазначає представник відповідача, позивач не вказує, які саме збитки та у якому розмірі завдав йому саме відповідач, обмежуючись лише зазначенням загального розміру збитків, завданого всіма теплопостачальними організаціями України. А тому представник відповідача вважає, що позивачем не доведено понесенням ним збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за укладеним між сторонами договором.

Ухвалою від 02.06.2020 постановлено клопотання представника відповідача - Комунального підприємства Білопільської міської ради «Теплосервіс Білопілля» від 26.03.2020 б/н (вх. № 1016к від 26.03.2020) про відкладення розгляду справи, призначеного на 26.03.2020, 12:00 залишити без розгляду. У задоволенні клопотання представника позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від 01.06.2020 № 14/4-3717-20 (вх. № 4286/20 від 02.06.2020) про відкладення розгляду справи відмовити. Закрити підготовче провадження у справі № 920/158/20. Призначити справу № 920/158/20 до судового розгляду по суті на 30.06.2020, 16:00.

Ухвалою від 30.06.2020 постановлено відкласти розгляд справи по суті на 18.08.2020, 12:30.

У судовому засіданні 18.08.2020 судом встановлено наступне.

Представник позивача у судове засідання не прибув, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином 09.07.2020, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Також від представника позивача 18.08.2020 електронною поштою надійшло клопотання від 18.08.2020 № 39/5-1199-20 про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином 30.06.2020, про що свідчить розписка про повідомлення про час, дату і місце наступного судового засідання. Також від представника відповідача 18.08.2020 надійшло клопотання від 18.08.2020 № б/н про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

08.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Комунальним підприємством Білопільської міської ради «Теплосервіс Білопілля» (відповідач) укладено договір № 5038/1617-ТЕ-29 постачання природнього газу.

Також 11.04.2018 між сторонами договору було укладено додаткову угоду від 08.09.2016 № 1.

Відповідно до п.1.1 та 1.2 Договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природній газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природній газ, що постачається за цим договором, використовується позивачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води з населення.

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 10 743 821 грн 04 коп., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 957 836 грн 70 коп., 30.11.2016 на суму 1 806 743 грн 81 коп., 31.12.2017 на суму 2 323 803 грн 52 коп., 31.01.2017 на суму 2 356 183 грн 50 коп., 28.02.2017 на суму 1 882 421 грн 64 коп., 31.03.2017 на суму 1 334 606 грн 87 коп., 30.04.2017 на суму 82 225 грн 00 коп.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення пені у сумі 33366 грн 23 коп., 3 відсотка річних у сумі 63229 грн 63 коп., інфляційні втрати у сумі 196632 грн 75 коп.

Заборгованість за договором від 08.09.2016 № 5038/1617-ТЕ-29 була повністю погашена відповідачем лише 26.11.2018.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини першої статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно вимог статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідоно до ст 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно норм цивільного законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплатити вартість отриманої речі та право її вимоги.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення з пені, 3 % річних.

Факт прострочення платежу за отриманий природний газ підтверджується розрахунками позивача, а також не заперечується відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву.

Щодо стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини другої статті 193 Господарського кодексу України, порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з приписами статей 216-218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 Господарського кодексу України.

Частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договором (пунктом 8.2) передбачено, що у разі порушення покупцем умов пункту 6.1 договору, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розрахунок пені позивачем здійснено у відповідності до вимог статті 232 Господарського кодексу України, та з наступного дня, від дня простроченого основного зобов`язання, з урахуванням положень Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а тому позовні вимоги щодо стягнення пені є обгрунтованими.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50 % суд зазначає наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки (штрафу), суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.

Відповідно до пункту 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 року, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

В пункті 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Слід зазначити, що поняття значно та надмірно, при застосуванні частини третьої статті Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд при цьому повинен врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Правова позиція Верховного Суду «щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій» (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зважаючи на наведені вище обставини справи, суд, враховуючи інтереси обох сторін, співрозмірність неустойки та ступеню виконання зобов`язання відповідачем, співвідношення розміру пені і понесених позивачем збитків у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання, збитковість фінансового стану відповідача, а також те, що заборгованість за спожитий природний газ відповідачем сплачена в повному обсязі, вважає за доцільне задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір пені на 50 відсотків.

Таким чином, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 16 683 грн 12 коп.

Щодо нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте, відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005, між Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Сумській області, КП «Теплосервіс Білопілля», та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» підписувалися спільні протокольні рішення:?

1. №2706 від 14.11.2016 - на суму 957600,00 грн. за зобов`язаннями квітня-жовтня 2016;

2. № 3087 від 13.12.2016 - на суму 1806700,00 грн. за зобов`язаннями листопада 2016;

3. №129 від 16.01.2017 -на суму 1935541,00 грн. за зобов`язаннями грудня 2016;

4. №1051 від 16.02.2017 - на суму 1963934,37 грн. за зобов`язаннями січня 2017;

5. №1596 від 15.03.2017 - на суму 1450000,00 грн. за зобов`язаннями лютого 2017.

У відповідності до позовної заяви та доданих до неї документів, Позивачем згадуються лише вказані п`ять спільних протокольних рішень, проте судом встановлено факт укладання наступного спільного протокольного рішення: № 3842 від 09.11.2017 на суму 1605630 грн за зобов`язаннями за березень- жовтень 2017.

Відповідно до вказаних протокольних рішень, Державна казначейська служба України перераховувала Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації кошти загального фонду Державного бюджету України, яка в наступному мала перерахувати вказані кошти відповідачу для подальшого їх перерахування позивачу.

Проте, розрахунки за вказаними спільними протокольними рішеннями також не проводилися державними органами вчасно, що виключає вину позивача.

З 01.01.2018 надання субвенцій на пільги та субсидії місцевим бюджетам регламетовано Постановою КМУ № 256 від 04.03.2002. За зобов`язаннями березня та квітня 2017 розрахунки за наданими пільгами та субсидіями відбувалися у відповідності до вказаної Постанови, та були здійснені державою за зобов`язаннями березня 2017 року лише у липні-листопаді 2018, а також за зобов`язаннями квітня 2017 року - у листопаді 2018.

Так, з розрахунків пені, 3 відсотків річних та інфляційних втрат позивача вбачається, що відповідачем постійно здійснювалися платежі до 07.11.2017 включно.

Державою ж у відповідності до Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002 надано субвенцію на компенсацію наданих пільг та субсидій за зобов`язаннями березня 2017 у розмірі 325724,00 грн. лише 25.07.2018, 289811,00 грн - 30.08.2018, 159918,33 грн - 01.09.2018, 260104,00 грн - 27.09.2018, 74606,40 грн - 29.10.2018, 169808,42 грн - 26.11.2018.

Відтак, вина відповідача у непроведенні розрахунків з 07.11.2017 по 25.07.2018 за поставлені об`єми газу відсутня.

Таким чином, нарахування 3 відсотків річних за 260 днів прострочення з 07.11.2017 по 24.07.2018 у сумі 27352,83 грн за 36 днів прострочення, за період з 25.07.2018 по 29.08.2018 у сумі 2823,53 грн, 2 дні прострочення за період з 30.08.2018 по 31.08.2018 у сумі 109,22 грн, 26 днів прострочення за період з 01.09.2018 по 26.09.2018 у сумі 1078,15 грн, 32 дня прострочення за період з 27.09.2018 по 28.10.2018 у сумі 642,84 грн, 28 днів прострочення за період з 29.10.2018 по 25.11.2018 у сумі 390,79 грн є безпідставними.

Нарахування позивачем?інфляційних втрат за вказаний період, тобто з листопада 2017 року по жовтень 2018 року, а саме: у сумі 12274,02 грн за листопад 2017 року, 74472,76 грн за грудень 2017 - червень 2018 року, 7734,82 грн за вересень 2018 року, 5783,81 грн за жовтень 2018 року також є безпідставними.

Стосовно зобов`язань квітня. Державою у відповідності до Постанови КУУ № 256 від 04.03.2002 р. надано субвенцію на компенсацію наданих пільг та субсісидій за зобов`язаннями квітня 2017 лише 26.11.2018. Відтак, вина відповідача у непроведенні розрахунків з 26.05.2017 по 26.11.2018 за поставлені об`єми газу відсутня.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованим нарахування 3710,26 грн 3% річних та 12254,44 грн інфляційних втрат за вказаний період.

Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.03.2020 у справі № 908/2648/18.

Виходячи з викладеного, суд, розглянувши позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Таким чином, сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 27 122 грн 01 коп., а сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача становить 84 112 грн 94 коп.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми та підлягають частковому задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 2169 грн 02 коп. покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Крім того, судом враховані роз`яснення, надані у Постанові Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", відповідно до яких у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, Господарського процесуального кодексу, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства Білопільської міської ради «Теплосервіс Білопілля» (вул. Соборна, буд. 87, м. Білопілля, Сумська область, 41800, ідентифікаційний код 37601105) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 20077720) пеню в сумі 16 683 грн 12 коп., 3% річних у сумі 27 122 грн 01 коп., інфляційні втрати у сумі 84 112 грн 94 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 169 грн 02 коп.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 28.08.2020.

Суддя Ю.А. Джепа