ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.08.2020 Справа № 920/1228/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участі секретаря судового засідання Галашан І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1228/19 у порядку загального позовного провадження

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (03038, м. Київ, вул. Ямська, 28-А, ідентифікаційний код 19411125, e-mail: ),

до відповідача: Приватного підприємства «Согор» (40000, м. Суми, вул. Менжинського, 9, ідентифікаційний код 23049440, e-mail: @ukr.net),

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: фізичної особи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ),

про стягнення 29 466,49 грн,

за участю представників сторін:

позивача - представник Бородіна Ю.В. за довіреністю від 28.01.2020 № 144/2020 приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції,

відповідача - адвокат Кузнецов А.С. згідно ордеру від 27.12.2019 № 1002753,

третьої особи - не прибув.

ВСТАНОВИВ:

13.12.2019 представник позивача - Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (03038, м. Київ, вул. Ямська, 28-А, ідентифікаційний код 19411125) звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача - Приватного підприємства «Согор» (40000, м. Суми, вул. Менжинського, 9, ідентифікаційний код 23049440) 29 466,49 грн відшкодування збитків у порядку регресу, а також судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані наявністю у позивача права на отримання від відповідача відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу у зазначеному розмірі.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на норми статті 38-1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та вважає, що забезпечений транспортний засіб використовувався у режимі маршрутного таксі, що передбачає збільшення страхового платежу з 954,26 грн, які були сплачені страхувальником, до 1 484,41 грн, у разі урахування умов використання забезпеченого транспортного засобу в режимі маршрутного таксі. Позивач зазначає, що при укладені договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, сторонами було визначено, що транспортний засіб не буде використовуватися як таксі або маршрутне таксі, а тому коефіцієнт, що застосовувався для розрахунку розміру страхового платежу склав К3-1, та відповідно страховий платіж визначено у сумі 954,26 грн. Оскільки забезпечений транспортний засіб використовувався як маршрутне таксі, як вважає позивач, застосуванню підлягало більше значення коефіціенту К3-1,4, а тому він має право на відшкодовування завданої майнової шкоди у розмірі 50 % виплаченого страхового відшкодування у відповідності до статті 38-1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

У позовній заяві позивач просив суд здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

До позовної заяви представником позивача додано інформацію щодо попереднього розрахунку судових витрат, відповідно до якого судові витрати складаються з судового збору в сумі 1 921,00 грн.

Ухвалою від 18.12.2019 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі № 920/1228/19 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначити розгляд справи по суті в судове засідання на 06.02.2020, 12:00; встановити відповідачу строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов до 10.01.2020; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив до 15.01.2020 та встановити відповідачу строк для подання заперечення до 30.01.2020.

02.01.2019 від представника позивача надійшло клопотання від 27.12.2019 б/н (вх. 12к від 02.01.2019) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 03.01.2020 у справі № 920/1228/19 судом постановлено призначити судове засідання у справі № 920/1228/19 на 06.02.2020, 12:00; доручити Київському апеляційному суду (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2а) забезпечити участь представника позивача в судовому засіданні, призначеному 06.02.2020, 12:00, в режимі відеоконференції в приміщенні зазначеного суду.

10.01.2020 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов від 10.02.2020 б/н (вх. № 228 від 10.01.2020), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на позов представник позивача зазначає, що з урахуванням положень статті 38-1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у відповідача виникає обов`язок компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування у разі, якщо шкода завдана під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування.

Представник відповідача звертає увагу суду на те, що на час укладення полісу № АК/4749854 від 09.10.2016 діяла редакція Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що затверджено розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673 (на далі - Положення № 673), пункт 2.1.2 якого зобов`язував страховика застосовувати коригуючі коефіцієнти відповідно до схеми застосування коригуючих коефіцієнтів при укладенні договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідачем було сплачено страховий платіж в сумі 954,26 грн, що відповідає вищезазначеному положенню та розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09.07.2010 № 566 (надалі - Розпорядження № 566).

А також представник відповідача у відзиві зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася 17.12.2016 об 06:50 по вул. Роменська, 39 у м. Суми, під час прямування водієм транспортного засобу «Рута 25», н.з НОМЕР_1 гр. ОСОБА_1 для початку здійснення виконання перевезення пасажирів до зупинки «Педуніверситет» по вул. Роменська, 87, тобто до використання в режимі маршрутного таксі, який відповідно до наказу від 20.10.2016 № 300/1 у нього починається о 07 год. 03 хв. Таким чином, під час ДТП водій гр. ОСОБА_1 не здійснював перевезення пасажирів і не використовував вищезазначений транспортний засіб у режимі маршрутного таксі.

У відповіді на відзив від 14.01.2020 № 104/8 позивач підтримує заявлені позовні вимоги, заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов та просить суд стягнути з відповідача 29 466,49 грн відшкодування збитків у порядку регресу, а також судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

Представник позивача, посилаючись на вимоги статті 1172 Цивільного кодексу України зазначає, що водій гр. ОСОБА_1 станом на дату ДТП та під час ДТП був працівником відповідача та виконував свої трудові обов`язки, як водій маршрутного таксі ПП «Согор» відповідно до пункту 2.3.7 договору від 20.04.2016 № 79-26/05-16 про організацію перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 5 «Роменська - Хіммістечко» в м. Суми, за яким перевізник (відповідач) забезпечує обов`язкову роботу транспортних засобів з 06:00 до 22:00. Зазначений факт встановлено постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2016 у справі № 592/11836/16-п.

27.01.2020 від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення від 27.01.2020 б/н (вх. № 261к), де представник відповідача заперечує проти доводів позивача у відповіді на відзив та зазначає, що страховий платіж у сумі 954,26 грн, що сплачений відповідачем за договором страхування № АК/4749854, враховує всі ризики використання транспортного засобу у режимі маршрутного таксі. Крім того, під час укладання зазначеного договору з позивачем гр. ОСОБА_2 інформувала останнього, що транспортний засіб «Рута 25» н.з. НОМЕР_2 використовується також і в режимі маршрутного таксі, як того вимагає статті 21 Закону України «Про страхування», а страховик (позивач), самостійно визначаючи розмір страхового платежу в сумі 954,26 грн, оформив поліс та не зазначив у ньому про використання автомобіля в режимі маршрутного таксі.

Відповідач не заперечує, що ДТП сталося під час здійснення водієм гр. ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків, але на момент ДТП транспортний засіб не використовувався у режимі маршрутного таксі. Представник відповідача вважає, що зазначений факт позивачем не спростовано.

Також у зазначених запереченнях представник відповідача зазначає, що судові витрати відповідача складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. На підтвердження факту понесення відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн, представником відповідача додано до цих заперечень копію договору про надання правової допомоги від 27.12.2019 № 26/12, копію платіжного доручення від 03.01.2020 № 9090, копію акту виконаних робіт від 27.01.2020 № 26/12.

Надані представником відповідача письмові докази долучено судом до матеріалів цієї справи.

Крім наведеного, представник відповідача у запереченнях від 27.01.2020 б/н (вх. № 261к) просив суд допитати в якості свідка гр. ОСОБА_2 , але останнім не було надано суду відповідної заяви свідка, на виконання вимог статті 88 ГПК України.

04.02.2020 від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення на заперечення від 31.01.2020 № 334/8 (вх. № 978 від 04.02.2020), де останній зазначає, що відповідач перед укладенням з позивачем договору страхування мав достатньо часу для ознайомлення з його умовами та у випадку не згоди з будь-якими положеннями договору ініціювати внесення змін до нього. Таким чином, як зазначає представник позивача, при укладенні договору страхування, сторонами чітко визначено, що забезпечений транспортний засіб загалі не буде використовуватись як таксі або маршрутне таксі.

Також представник позивача заперечує проти витрат відповідача на правову допомогу та зазначає, що грошові кошти в оплату правової допомоги перераховано відповідачем не адвокату Кузнєцову А.С., а ФОП Кузнєцову А.С., і такі витрати у вигляді оплати послуг фізичної особи-підприємця, яка окрім того є адвокатом, до складу судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 06.02.2019 у справі № 920/1228/19 суд дійшов висновку про розгляд справи № 920/1228/19 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 03.03.2020, 15:00 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача гр. ОСОБА_1 .

Разом із листом від 07.02.2020 б/н (вх. № 1176 від 10.02.2020) представником позивача надано до суду докази надсилання копії позовної заяви разом із доданими до неї документами на адресу третьої особи.

Надані представником позивача письмові докази судом долучено до матеріалів цієї справи.

26.02.2020 представником відповідача подано до суду заяву від 26.02.2020 б/н (вх. № 1752) про залучення письмових показів свідка до матеріалів справи, відповідно до якої останній просить суд прийняти та долучити до матеріалів справи заяву свідка гр. ОСОБА_2 щодо пояснення обставин укладення нею з позивачем договорів страхування.

Відповідно до статті 88 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Судом долучено до матеріалів справи вищезазначену заяву свідка гр. ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог частини другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом було вчинено всі дії в межах підготовчого провадження з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд ухвалою від 03.03.2020 закрив підготовче провадження у справі № 920/1228/19 та призначив справу до судового розгляду по суті на 31.03.2020, 15:00 з повідомленням учасників справи.

31.03.2020 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А., що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Враховуючи факт виходу судді Джепи Ю.А. з відпустки та положення частини тринадцятої статті 32 ГПК України, суд ухвалою від 07.04.2020 у справі № 920/1228/19 призначив розгляд справи по суті на 22.04.2020, 14:20 в режимі відеоконференції з повідомленням учасників справи; доручив Київському апеляційному суду (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2а) забезпечити участь представника позивача в судовому засіданні, призначеному на 22.04.2020, 14:20 у справі № 920/1228/19, в режимі відеоконференції в приміщенні зазначеного суду.

Ухвалою від 22.04.2020 у справі № 920/1228/19 судом постановлено відкласти розгляд справи по суті на 21.05.2020, 12:00 в режимі відеоконференції з повідомленням учасників справи; та доручити Київському апеляційному суду (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2а) забезпечити участь представника позивача в судовому засіданні, призначеному на 21.05.2020, 12:00 у справі № 920/1228/19, в режимі відеоконференції в приміщенні зазначеного суду.

Ухвалою від 21.05.2020 у цій справі постановлено відкласти розгляд справи по суті на 07.07.2020, 12:00 в режимі відеоконференції з повідомленням учасників справи; та доручити Господарському суду Київської області забезпечити участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

07.07.2020 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відрядження судді Джепи Ю.А. з 07.07.2020 по 10.07.2020, що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

У період з 13.07.2020 по 27.07.2020 суддя Джепа Ю.А. перебувала у відпустці.

Враховуючи факт виходу судді Джепи Ю.А. з відпустки та положення частини тринадцятої статті 32 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 28.07.2020 призначив справу № 920/1228/19 до розгляду по суті в судовому засіданні на 27.08.2020, 16:00, з повідомленням учасників справи; та доручив Господарському суду Київської області забезпечити участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представник позивача - Бородіна Ю.В. за довіреністю від 28.01.2020 № 144/2020 приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Київської області у відповідності до статті 197 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні по суті 27.08.2020 усно зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні судом.

Представник відповідача в судовому засіданні по суті пояснив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити і їх задоволенні в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - фізична особа ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в засідання суду по суті не з`явився, письмових пояснень по суті позовних вимог не подав.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, з огляду на продовження строків розгляду справи по суті на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання вимог статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у цій справі прийнято в нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

У судовому засіданні 27.08.2020 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

09.10.2016 між Приватним акціонерним товариством «Європейський страховий альянс» (далі - позивач, страховик) та гр. ОСОБА_2 (далі - страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту серії АК/4749854 (далі - поліс), відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Рута 25», н.з. НОМЕР_1 .

17.12.2016 об 06:50 відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю забезпеченого автомобіля, під керуванням водія гр. ОСОБА_1 та автомобіля «Рута 25», н.з. НОМЕР_3 , під керуванням гр. ОСОБА_3 .

Відповідно до Постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2016 у справі № 592/11836/16-п гр. ОСОБА_1 , водія забезпеченого транспортного засобу, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

23.02.2017 потерпілою особою подано позивачеві заяву про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту № 102 вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу «Рута 25», н.з. НОМЕР_3 склала 71 332,00 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що у зв`язку із зазначенням потерпілою особою у заяві про виплату страхового відшкодування платіжних реквізитів власної банківської картки, при здійсненні виплати страхового відшкодування позивач керувався пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо вирахування розміру ПДВ. Розмір ПДВ склав 11 889,02 грн. Розмір франшизи згідно частини п`ятої Полісу складає 510,00 грн.

На підставі сформованого страхового акту № 294/17/50/ЦВ04/01/2 позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 58 932,98 грн (71332,00 грн -11889,02 грн - 510,00 грн), що підтверджується копіями платіжних доручень, які додано представником позивача до позовної заяви.

Обґрунтовуючи позов, представник позивача вказує на те, що у розділі 8 Полісу, який називається «особливі умови використання забезпеченого ТЗ» у графі «ТЗ використовується як таксі/маршрутне таксі» стоїть відмітка «ні». Вказане свідчить, що при укладенні договору, який оформлено у вигляді Полісу серії АК № 4749854 - застосовано коригуючий коефіцієнт (К3 - 1), який використовується для транспортних засобів, які не будуть використовуватися у якості таксі/маршрутного таксі), та, відповідно, страховий платіж визначено у розмірі 954,26 грн.

Позивач вважає, що забезпечений транспортний засіб використовувався водієм відповідача як маршрутне таксі, а тому застосуванню підлягало більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, а саме К3 - 1,4. У випадку визначення у Полісі «транспортний засіб використовується як таксі/маршрутне таксі - «так», К3 (сфера дії) позивачем було б визначено коефіцієнт 1,4, а страховий платіж, відповідно, в сумі 1 484,41 грн., замість 954,26 грн.

Таким чином, позивач вважає, що особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати йому 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування, а саме: 29 466,49 грн (58 932,98 грн/2), оскільки відповідно до постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2016 у справі № 592/11836/16-п водій ОСОБА_1 є працівником відповідача та під час ДТП виконував свої трудові обов`язки.

Відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

На підставі наведеного та враховуючи положення статті 1172 ЦК України, позивач вважає, що відповідач, як роботодавець винуватця ДТП (водія ОСОБА_1 ), повинен відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду у повному обсязі.

Відповідач з позовними вимогами позивача не погоджується, вважає їх необґрунтованими та заперечує проти їх задоволення.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі визнання вимог заявника обґрунтованими - страховик зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Пунктом 38-1.1 статті 38-1 цього ж Закону визначено, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2016 між відповідачем у справі та Виконавчим комітетом Сумської міської ради укладено тимчасовий договір № 79-26/05-16 (далі - договір перевезення) про перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 5 «Роменська - Хіммістечко» в м. Суми, предметом якого є право на перевезення пасажирів і багажу по маршруту № 5 автобусами, що працюють в режимі маршрутного таксі.

Коригуючі коефіцієнти та їх розмір затверджені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09.07.2010 № 566.

Позивач вважає, що має право визначати коефіцієнт К3 у розмірі 1,4 згідно з Наказом № 27/1 від 28.04.2015 «Про затвердження страхового продукту «Автоцивілка» в новій редакції», відповідно до якого він визначив коефіцієнт К4 самостійно у розмірі 1.4 та носи підставу цього на пп. 2.1.2 п. 2.1 р. ІІ до Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що затверджене розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673.

Право на встановлення значення коригуючого коефіцієнту у визначених межах було надано страховику (позивачу) пунктами 2, 3 Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 5619 від 11.04.2006, у відповідності до якого у разі, коли значення коригуючих коефіцієнтів знаходяться у визначених межах, страховик встановлює значення коефіцієнтів самостійно в цих межах, при цьому значення таких коефіцієнтів розраховується з кратністю 0,01. Зазначене розпорядження втратило чинність на підставі положення № 673 від 27.10.2011.

Під час укладання Полісу № АК/4749854 від 09.10.2016 діяла редакція Положення № 673 від 05.02.2013, відповідно до якої п. 2.1.2 зобов`язував страховика застосовувати коригуючі коефіцієнти відповідно до схеми застосування коригуючих коефіцієнтів при укладанні договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 566 від 09.07.2010 в редакції від 19.02.2016 містить коригуючі коефіцієнти К4 для юридичних осіб - 1,2 (замість вказаного в Полісі № АК/4749854 « 1,5»), а К3 для автобусів з кількістю місць для сидіння до 20 який використовується юридичною особою для надання послуг із перевезення пасажирів, знаходиться в межах « 1.1-1.5».

У відповідності до п. 2.1.1 Положення № 673 страховий платіж встановлюється шляхом добутку базового платежу та відповідних коригуючих коефіцієнтів.

За таких обставин зміна коефіцієнтів К3 та К4 під час використання транспортного засобу юридичною особою відповідно змінить страховий платіж наступним чином: 954,26/1,5*1,2*1,1 = 839,75 грн та 954,26/1,5*1,2*1.5 = 1145,11 грн.

Тобто, при розрахунку страхового платіжу у відповідності до Положення № 673 та Розпорядження № 566 страховий платіж може знаходитися в межах від 839,75 грн до 1145,11 грн. В даному випадку відповідачем сплачено страховий платіж у розмірі 954,26 грн, що знаходиться в наведених межах та відповідає вимогам Положення № 673 та Розпорядження № 566.

Обґрунтування позивача необхідністю зміни розрахунку страхового платежу пов`язано з використанням транспортного засобу «Рута 25» н.з. НОМЕР_2 у режимі маршрутного таксі.

Проте, у відповідності до пункту 2.3.7 договору № 79-26/05-16 про перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 5 «Роменська - Хіммістечко» в м. Суми, перевізник (відповідач) зобов`язаний забезпечувати обов`язкову роботу транспортних засобів з 6:00 до 22:00, як в звичайному режимі, так і в режимі маршрутного таксі, після 22:00 - можуть працювати у вільному режимі. Тобто визначено декілька режимів використання транспортних засобів.

Відповідно до Наказу № 300/1 від 20.10.2016 про встановлення черговості та графіку виїзду транспортних засобів маршруту № 5 "Роменська-Хіммістечко" встановлено, зокрема, час виїзду з кінцевої зупинки "Педуніверситет" по вул. Роменській, буд.87 транспортних засобів з інтервалом 9 хвилин, починаючи з 06:00, при цьому виїзд транспортного засобу Рута 25 СПГ н.з. НОМЕР_2 - 07 год.03 хв.

Як встановлено судом, 17.12.2016 о 06:50 відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю забезпеченого автомобіля, під керуванням водія гр. ОСОБА_1 та автомобіля «Рута 25», н.з. НОМЕР_3 , під керуванням гр. ОСОБА_3 , тобто, до початку використання транспортного засобу саме у режимі маршрутного таксі.

Статтею 35 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування може здійснюватися у режимах: звичайному, експресному, маршрутного таксі.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт»:

- автобусний маршрут - шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів;

- автобусний маршрут загального користування - автобусний маршрут, на якому здійснюють регулярні пасажирські перевезення;

- графік руху - відомості про час і послідовність виконання рейсу;

- перевезення пасажирів у режимі маршрутного таксі - перевезення пасажирів на міському чи приміському автобусному маршруті загального користування за розкладом руху, в якому визначається час відправлення автобусів з початкового та кінцевого пунктів маршруту з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху;

- розклад руху - сукупність графіків руху автобусів за маршрутом.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» визначено, що використання транспортного засобу в режимі маршрутного таксі передбачає перевезення пасажирів на автобусному маршруті за розкладом руху з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху.

Також судом враховано, що у відповідності до частини першої статті 20-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

На час скоєння ДТП 17.12.2016 власником транспортного засобу «Рута 25» н.з. НОМЕР_1 був відповідач і договір страхування (поліс) продовжив свою дію.

У відповідності до статті 16 Закону України «Про страхування», статті 979 Цивільного кодексу України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки виконувати інші умови договору.

Істотні умови договору страхування передбачені статтею 982 ЦК України, а саме: предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу, і строк його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно статті 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування а страховий тариф - ставка страхового внеску з одиниці страхової суми за визначений період страхування.

На формування страхового платежу впливає страховий ризик, - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання (стаття 8 Закону України «Про страхування»).

Статтею 21 Закону України «Про страхування» передбачені обов`язки страхувальника: 1) своєчасно вносити страхові платежі; 2) при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.

У відповідності до частини другої статті 7 Закону України «Про страхування» для здійснення обов`язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов`язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 566 від 09.07.2010 в редакції від 19.02.2016 та «Положенням про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке затверджене розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673 в редакції від 05.02.2020 встановлений такий порядок і правила.

Так, у відповідності до п. 2.1.1 Положення № 673 страховик зобов`язаний самостійно встановлювати індивідуальний розмір страхового платежу шляхом добутку базового платежу та відповідних коригуючих коефіцієнтів.

Базовий страховий платіж (180,00 грн) та корегуючи коефіцієнти встановлені п. 2 Розпорядження № 566.

Представник страховика у жовтні 2016 році повідомив відповідача, що розрахунок ризиків встановлюється наступним чином, у разі використання «Рута 25» н.з. НОМЕР_2 у режимі маршрутного таксі:

180*К1*К2*КЗ*К4*К5*К6

К1=2,55;

К2=1,3-2,5 (страховик у полісі використав 2,2);

К3=1,1-1,5 (страховик у позові повідомляє, що він має право використовувати 1,4);

К4=1,2;

К5=0,7;

К6=1.

Тобто страховий платіж у разі укладання договору страхування з відповідачем знаходиться в межах від 551,35 грн до 1 187,52 грн.

Цей розрахунок здійснено представником відповідача без урахування зменшення на 10 %, що передбачений Полісом АК/4749854 (за кількість транспортних засобів).

страховий платіж у розмірі 954,26 грн, що сплачений відповідачем за договором страхування № АК/4749854, враховує всі ризики використання транспортного засобу у режимі маршрутного таксі.

Крім того, під час укладання договору страхування гр. ОСОБА_2 інформувала позивача, що забезпечений транспортний засіб «Рута 25» н.з. НОМЕР_2 використовується також і в режимі маршрутного таксі як того вимагає стаття 21 Закону України «Про страхування».

В той же час, позивач самостійно визначаючи розмір страхового платіжу у 954,26 грн, оформив Поліс та не зазначив у ньому використання автомобіля в режимі маршрутного таксі.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що використання транспортного засобу в режимі маршрутного таксі передбачає перевезення пасажирів на автобусному маршруті за розкладом руху з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху.

З огляду на те, що на час ДТП транспортний засіб відповідача рухався без пасажирів до початку здійснення перевезень, керування цим транспортним засобом не підпадає під визначення використання як маршрутного таксі на час ДТП.

За таких обставин, оскільки під час ДТП транспортний засіб «Рута 25» н.з. НОМЕР_2 не використовувався як маршрутне таксі, то відповідно відсутні обов`язкові умови для застосування до спірних правовідносин положення статті 38-1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, спростовуються вищенаведеним, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом досліджено також і всі інші аргументи та доводи сторін, які зазначені сторонами у заявах по суті, однак судом про ці аргументи у рішенні не зазначається, оскільки вони не стосуються предмету доказування у даній справі.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судовий збір в сумі 1 921,00 грн покладається на позивача та відшкодуванню останньому за рахунок відповідача не підлягає.

Щодо покладання на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

За приписами статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини першої статті 129 ГПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини четвертої статті 129 ГПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За приписами частини восьмої статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до наданих представником відповідача на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на оплату правової допомоги копій договору про надання правової допомоги від 27.12.2019 № 26/12, платіжного доручення від 03.01.2020 № 9090 та акту виконаних робіт від 27.01.2020 № 26/12, вартість наданих адвокатом відповідачу юридичних послуг складає 5 000,00 грн.

Представником відповідача наведено детальний опис наданих відповідачу послуг правового характеру та докази сплати цих витрат відповідачем на користь адвоката.

Враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), витрачений адвокатом час на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг, а також співмірність ціни позову із розміром гонорару адвоката, суд з урахуванням положень статті 126 ГПК України, відшкодовує відповідачеві за рахунок позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у сумі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (03038, м. Київ, вул. Ямська, 28-А, ідентифікаційний код 19411125) на користь Приватного підприємства «Согор» (40000, м. Суми, вул. Менжинського, 9, ідентифікаційний код 23049440) витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено та підписано суддею 04 вересня 2020 року.

Суддя Ю.А. Джепа