РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.09.2020Справа № 910/5498/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 20 985,72 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2020 року приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (далі - Комбінат) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця) збитків у розмірі 20 985,72 грн., які виникли у зв`язку із втратою вантажу при перевезенні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, як перевізник, належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час його перевезення залізничним транспортом, внаслідок чого частину вантажу було втрачено, а позивачу були спричинені збитки в розмірі 20 985,72 грн., які відповідач, як перевізник, зобов`язаний відшкодувати. Крім того, у своїй позовній заяві Комбінат просив суд стягнути з відповідача 2 416,96 грн. понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2020 року вищенаведену позовну заяву Комбінату прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5498/20 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

Крім того, цією ухвалою відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, але не менше строку карантину, встановленого Кабінетом Міністром України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

15 травня 2020 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Залізниці на позовну заяву від 8 травня 2020 року № 2007-10/156, в якому остання заперечила проти задоволення вимог Комбінату з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок втрати вантажу. Крім того, відповідач просив суд відмовити у задоволенні заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з їх необґрунтованістю та відсутністю документального підтвердження таких витрат.

19 травня 2020 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла відповідь позивача від 15 травня 2020 року № 09/910/5489/20 на відзив, в якій останній навів аргументи на спростування викладених відповідачем у відзиві обставин.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 ГПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання сторонами у даній справі заяв по суті спору, в яких останні висловили свої правові позиції, доводи та міркування щодо спірних вимог, а також беручи до уваги наявність у матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення даного спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

1 лютого 2016 року між Комбінатом і приватним акціонерним товариством "Авдіївський коксохімічний завод" (далі - Завод) укладено договір № 245/108/16Сб, за умовами якого останнє зобов`язалося передати, а покупець - прийняти та оплатити коксову продукцію відповідно до умов, передбачених даним договором.

14 лютого 2018 року між Залізницею та Комбінатом був укладений договір № 00039/ЦТЛ-2018 про надання послуг.

Предметом цього договору було здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками наведених суб`єктів господарювання.

11 листопада 2019 року вантажовідправник - Завод, відправив із залізничної станції Авдіївка Донецької залізниці до станції призначення Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці у вагонах № 63869853 та № 63523401 вантаж, а саме - кокс доменний (вологий), вантажоотримувачем якого був позивач. Наведені обставини підтверджуються залізничною накладною № 52523438 (досилочна накладна № 45878063).

Як вбачається з пункту 110 Статуту залізниць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Статуту залізниць України" від 6 квітня 1998 року № 457 (далі - Статут) Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Пунктом 1.2 Правил оформлення перевізних документів (затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644) накладна (залізнична) є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення.

Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем.

Згідно з пунктом 1.1 Правил оформлення перевізних документів накладна згідно з цими Правилами може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

14 листопада 2019 року на підставі попутного акта загальної форми № 12617 станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні № 63869853 по відправці досилочної накладної № 45878063 станції Камиш-Зоря Придніпровської залізниці до основної накладної № 52523438 станції Авдіївка Донецької залізниці, та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу з вагою, що зазначена у накладній від 11 листопада 2019 року № 52523438. У зв`язку з наведеними обставинами було складено комерційний акт № 485604/1368 від 14 листопада 2019 року, який свідчить про недостачу вантажу, про що в зазначених накладних була зроблена відповідна відмітка.

У вищевказаному комерційному акті вказано, що за документом значиться вантаж: кокс доменний, навалом. Вага, визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара - 23 580 кг, нетто - 41 120 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто 63 250 кг, тара - 23 580 кг, нетто - 39 670 кг, що менше документа на 1 450 кг.

При комерційному огляді виявлено навантаження в вагоні вище рівня бортів на 1000-1500 мм, пагорбами, нерівномірне. За документом маркування однією смужкою вздовж вагону, вапном, шириною 400-600 мм, фактично маркування відсутнє. Маркування порушено. Вагон прибув у справному технічному стані. Течі вантажу немає.

14 листопада 2019 року на підставі попутного акта загальної форми № 12617 станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні № 63523401 по відправці досилочної накладної № 45878063 станції Камиш-Зоря Придніпровської залізниці до основної накладної № 52523438 станції Авдіївка Донецької залізниці, та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу з вагою, що зазначена у накладній від 11 листопада 2019 року № 52523438. У зв`язку з наведеними обставинами було складено комерційний акт № 485604/1369 від 14 листопада 2019 року, який свідчить про недостачу вантажу, про що в зазначених накладних була зроблена відповідна відмітка.

У вищевказаному комерційному акті вказано, що за документом значиться вантаж: кокс доменний, навалом. Вага, визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара - 23 700 кг, нетто - 41 400 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто 61 600 кг, тара - 23 700 кг, нетто - 37 900 кг, що менше документа на 3 500 кг.

При комерційному огляді виявлено навантаження в вагоні вище рівня бортів на 1000-1500 мм, пагорбами, нерівномірне. За документом маркування однією смужкою вздовж вагону, вапном, шириною 400-600 мм, фактично маркування відсутнє. Маркування порушено. Вагон прибув у справному технічному стані. Течі вантажу немає.

Згідно статті 2 Правил складання актів (затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 28 травня 2002 року № 334) комерційні акти складаються для засвідчення (крім іншого) обставин невідповідності маси і кількості місць наявного вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеним у перевізних документах.

Дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин.

Розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі вантажу у вказаних вагонах, проведений відповідно до Правил видачі вантажів, та становить 20 985,72 грн.

Відповідно до частини 1 статті 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 5 статті 307 ГК України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Статтею 129 Статуту визначено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Згідно з частинами 1, 3 статті 314 ГК України, положення яких кореспондуються з положеннями статті 924 Цивільного кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - у розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Частинами 1, 2 ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" також встановлено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Відповідно до статті 6 Статуту накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Статтею 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Згідно із статтею 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (статті 114 Статуту).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що в спірному випадку, який стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача збитків у розмірі 20 985,72 грн. у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні, позивачем належними і допустимими доказами доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Водночас, суд не приймає до уваги доводи відповідача, викладені у його відзиві на позовну заяву стосовно ненадання позивачем доказів, які підтверджують понесені позивачем збитки при перевезенні вантажу, у зв`язку з тим, що останнім на підтвердження кількості та розміру вартості втраченого вантажу до позову було надано оригінали комерційних актів, оригінал залізничної накладної, належним чином засвідчена копія виданого вантажовідправником рахунку-фактури від 11 листопада 2019 року № 92942491 і копія сертифікату якості.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

З урахуванням положень статті 129 ГПК України судовий збір покладається судом на відповідача.

Як було зазначено вище, у своїй позовній заяві Комбінат просив суд стягнути з відповідача 2 416,96 грн. понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2018 року між Комбінатом та адвокатським об`єднанням "Всеукраїнська адвокатська допомога" (далі - Адвокатське об`єднання) було укладено договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 845, згідно з умовами якого останній зобов`язався надавати позивачу правову допомогу (юридичні послуги) з питань, що виникають у процесі господарської діяльності клієнта в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Зміст, умови та строки виконання покладених клієнтом на Адвокатське об`єднання завдань узгоджується сторонами шляхом укладення додаткових угод до цього договору.

6 квітня 2020 року між Адвокатським об`єднанням та Комбінатом було укладено додаткову угоду № 131 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 березня 2018 року № 845, за умовами якої дана угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Адвокатського об`єднання за надання юридичних послуг (правової допомоги) у спорі про стягнення з Залізниці збитків в сумі 20 985,72 грн., які виникли у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні на користь Комбінату, оформленого залізничною накладною від 11 листопада 2019 року № 52523438.

З матеріалів справи також вбачається, що 1 травня 2020 року між Комбінатом та Адвокатським об`єднанням було підписано акт приймання-передачі наданих послуг № 1, до якого включено вартість наданих позивачу юридичних послуг в даному спорі у розмірі 2 416,96 грн., а саме: усна консультація клієнта, узгодження правової позиції - 315,30 грн., збір доказів (підготовка письмових документів: листи, запити тощо) - 630,60 грн., складання позовної заяви - 945,90 грн., перевірка та подання позовної заяви до суду - 315,30 грн. та гонорар за прийняття рішення на користь клієнта - 209,86 грн.

Судом встановлено, що згідно з платіжним дорученням від 19 червня 2020 року № Комбінат сплатив на користь Адвокатського об`єднання суму вартості наданих останнім юридичних послуг за договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 березня 2018 року № 845 у розмірі 2 416,96 грн.

Разом із тим, за частиною 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд звертає увагу на те, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року в справі № 904/66/18.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 202, частини 1 статті 203, частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст двостороннього договору як правочину становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ці умови не можуть суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В аспекті цивільно-правових зобов`язань виконавця предметом договору про надання юридичних послуг є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта).

Таким чином, гонорар за прийняття судового рішення на користь Комбінату, який відповідно до розрахунку розміру винагороди за договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 березня 2018 року № 845 становить 209,86 грн., є так званим "гонораром успіху", який передбачений як форма матеріального заохочення адвоката з метою посилення його зацікавленості у результаті розгляду справи.

Отже, додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі за своїм змістом і правовою природою не є платою за надані послуги в розумінні статей 123, 126 ГПК України та статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Судове рішення є результатом вирішення спору. Воно приймається та підписується виключно суддями. Отже, погодження між стороною спору та її адвокатом розміру гонорару останнього за позитивний результат вирішення спору у вигляді прийняття судом відповідного судового рішення не є витратами на професійну правничу допомогу в розумінні статті 126 ГПК України, а відповідний гонорар не підлягає стягненню з відповідача в порядку статей 129, 130, 344 ГПК України.

У той же час обґрунтованих доводів, підтверджених відповідними належними та допустимими доказами, щодо наявності підстав для відмови в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу адвоката, які включають винагороду за усну консультацію клієнта, узгодження правової позиції, збір доказів (підготовку письмових документів), складання позовної заяви, перевірку та подання позовної заяви до суду, відповідачем суду не надано.

Суд зазначає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2 207,10 грн. є пов`язаними з розглядом даної справи, їх розмір є обґрунтованим, співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; заявлена сума витрат не перевищує попереднього орієнтовного розрахунку витрат, наданого суду (протилежного відповідачем не доведено належними та допустимими доказами).

Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги задоволення пред`явлених Комбінатом позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині покладення на Залізницю 2 207,10 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Водночас суд відмовляє у стягненні з відповідача витрат зі сплати гонорару за прийняття рішення на користь позивача у сумі 209,86 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь приватного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод" (86065, Донецька область, місто Авдіївка, проїзд Індустріальний, будинок 1; ідентифікаційний код 00191075) 20 985 (двадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 72 коп. заборгованості, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. судового збору, а також 2 207 (дві тисячі двісті сім) грн. 10 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 1 вересня 2020 року.

Суддя Є.В. Павленко