РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.08.2020Справа № 910/7642/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Малого підприємства "Вікфіл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр"

про стягнення 17 903,80 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Мале підприємство "Вікфіл" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" про стягнення 17 903,80 грн, з яких 15 000,00 грн основного боргу, 1022,00 грн 3% річних, та 1 881,00грн інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не виконано свого обов`язку з проведення, оплаченої Малим підприємством "Вікфіл", судово-бухгалтерської експертизи, призначеної в рамках адміністративної справи №810/1648/17. На думку позивача, між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, який укладений у спрощений спосіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/7642/20. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою від 09.06.2020р. встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаюсь на відсутність підстав для повернення грошових коштів, які було сплачено позивачем на виконання вимог ухвали суду про призначення судової експертизи. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що судова експертиза не була проведена, з огляду на ненадання Малим підприємством "Вікфіл" документів, необхідних для проведення експертного дослідження.

Позивачем у відповіді на відзив вказано, що відповідачем документи для проведення експертизи було витребувано лише після закінчення передбаченого чинним законодавством України строку для проведення експертного дослідження, що вказує на численні порушення з боку судового експерта. Позивачем також зазначено, що надане відповідачем повідомлення про неможливість надання висновку експерта взагалі є нікчемним.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа №810/1648/17 за позовом Малого підприємства "Вікфіл" до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії та скасування податкового повідомлення-рішення.

16.02.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" було висталено Малому підприємству "Вікфіл" рахунок-фактуру №СФ-16021 на передплату за проведення судово-економічної експертизи.

16.02.2018р. позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 15 000 грн. згідно платіжного доручення №759 від 16.02.2018р.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 призначено експертизу по адміністративній справі та зупинено провадження у справі №810/1648/17 до отримання висновку експерта. Судом було доручено проведення судової експертизи по справі Товариству з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр", а витрати на її оплату покладено на Мале підприємство "Вікфіл".

За твердженнями позивача, протягом двох років з моменту призначення судової експертизи у межах адміністративного провадження, судовим експертом висновку складено не було.

16.04.2020р. Мале підприємство "Вікфіл" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" з претензією №61 від 16.04.2020р. щодо відмови від проведення експертизи та повернення суми попередньої оплати.

Проте, за поясненнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Товариством з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" вимог Малого підприємства "Вікфіл" виконано не було, передплату не повернуто, що і стало підставою для нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення грошових коштів повинно бути доведено обставини виникнення між сторонами певних правовідносин (зобов`язань), за яких у відповідача виник обов`язок з повернення позивачу грошових коштів, строк виконання якого настав.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не виконано свого обов`язку з проведення, оплаченої Малим підприємством "Вікфіл", судового-бухгалтерської експертизи, призначеної в рамках адміністративної справи №810/1648/17. На думку позивача, між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, який укладений у спрощений спосіб. Відповідачем документи для проведення експертизи було витребувано лише після закінчення передбаченого чинним законодавством України строку для проведення експертного дослідження, що вказує на численні порушення з боку судового експерта. Позивачем також зазначено, що надане відповідачем повідомлення про неможливість надання висновку експерта взагалі є нікчемним.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаюсь на відсутність підстав для повернення грошових коштів, які було сплачено позивачем на виконання вимог ухвали суду про призначення судової експертизи. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що судова експертиза не була проведена, з огляду на ненадання Малим підприємством "Вікфіл" документів, необхідних для проведення експертного дослідження.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає що позов не підлягає задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом вище, у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа №810/1648/17 за позовом Малого підприємства "Вікфіл" до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії та скасування податкового повідомлення-рішення.

16.02.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" було висталено Малому підприємству "Вікфіл" рахунок-фактуру №СФ-16021 на передплату за проведення судово-економічної експертизи.

Оцінюючи зміст правовідносин сторін, суд вважає за доцільне звернути увагу на таке.

Згідно ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У ст.71 Закону України «Про судову експертизу» зазначено, що підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України у цивільних і господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством (ч.5 ст.15 Закону України «Про судову експертизу»).

За приписами ч.1 ст.102 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза) (ч.3 ст.102 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 1 ст.103 Кодексу адміністративного судочинства України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій (яким) доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Судом вище було встановлено, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 призначено експертизу по адміністративній справі та зупинено провадження у справі №810/1648/17 до отримання висновку експерта. Судом було доручено проведення судової експертизи по справі Товариству з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр", а витрати на її оплату покладено на Мале підприємство "Вікфіл".

Наразі, суд зазначає, що фактично у даному випадку мають місце процесуальні відносини між експертом, позивачем як учасниками судового процесу (адміністративний процес) та судом, як замовником експертизи, проте, ніяким чином не господарські правовідносини, що виникли з договору. При цьому, обставини виставлення експертною установою рахунку на оплату саме позивачу та його оплату останнім змісту правовідносин не змінюють, а вказують лише на понесення стороною судових витрат на оплату експертизи у порядку визначеному законодавством та судом.

В контексті наведеного суд звертає увагу, що саме суд виступає замовником експертного дослідження, а не позивач, оскільки нормами Кодексу адміністративного судочинства України передбачено окремий порядок замовлення учасниками судового процесу висновку експерта, а саме у ч.1 ст.104 вказаного нормативно-правового акту визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Наразі, суд звертає увагу позивача, що ухвала суду про призначення судової експертизи є обов`язковою для експерта, а отже, останній не мав підстав для зупинення експертизи та повернення грошових коштів після отримання претензії позивача. При цьому, вказане судове рішення є чинним, та у визначеному чинним законодавством України порядку не скасоване.

Як вбачається з представлених суду доказів, 22.06.2020р. судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" було складено повідомлення про неможливість надання висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1-22/06/2020-се по адміністративній справі №810/1648/17, в якому вказано, що неможливість надання висновку обумовлюється з ненадання первинних документів щодо здійснення фінансово-господарських операцій Малим підприємством "Вікфіл".

Наразі, суд звертає увагу позивача, що доводи останнього стосовно порушення відповідачем строків проведення судової експертизи, зауваження стосовно бездіяльності щодо своєчасного витребування необхідних для проведення експертного дослідження документів, ніяким чином не впливають на характер та правовий зміст спірних правовідносин та не є підставою для виникнення у відповідача обов`язку повернути грошові кошти, які було сплачено в якості попередньої оплати судової експертизи.

В контексті наведеного, суд зазначає, що п.2.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень встановлено, що за допущені порушення під час проведення експертизи, що не тягнуть за собою кримінальної чи адміністративної відповідальності, експерт може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності згідно з чинним законодавством.

Тобто, порушення експертом нормативних строків проведення судової експертизи може бути підставою для притягнення судового експерта до відповідальності у порядку, встановленому чинним законодавством, проте, ніяким чином не вказує на виникнення у експертної установи обов`язку з повернення грошових коштів, що були сплачені учасником судового процесу, на якого судом було покладено відповідні витрати.

За таких обставин, за висновками суду, позов Малого підприємства "Вікфіл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідницький інформаційно-консультаційний центр" про стягнення 15 000,00 грн основного боргу є безпідставним, а отже, задоволеню не підлягає.

Позовні вимоги в частині стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позову.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Спичак О.М.