СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2020 р. Справа № 917/2127/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Біляка Олександра Івановича (вх. № 1493 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 07.04.2020 у справі №917/2127/19 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Кльоповим І.Г., повний текст рішення складено та підписано 17.04.2020)

за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області, м.Кременчук, Полтавська область,

до Фізичної особи-підприємця Біляка Олександра Івановича, м.Кременчук, Полтавська область,

про стягнення 28 130,19грн

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2019 року Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Біляка Олександра Івановича безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 28130,19 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.04.2020 у справі №917/2127/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Біляка Олександра Івановича на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області 28130,19 грн боргу та 1921,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Фізична особа-підприємець Біляк Олександр Іванович з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Полтавської області від 07.04.2020 у справі №917/2127/19 скасувати та закрити провадження у справі; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати орієнтовним розміром 13000,00 грн.

Скарга обґрунтована тим, що з матеріалів справи достовірно вбачається відсутність доказів повідомлення ФОП Біляка О.І., як учасника справи, про існування розгляду справи. Відповідачем не отримано позовної заяви з додатками від Кременчуцької міської ради Полтавської області, як того передбачають положення ст.164 ГПК України.

Також зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості виникнення кондиційних зобов`язань є хибними та необґрунтованими, оскільки зроблені без дослідження всіх належних доказів у справі. Зазначає, що при купівлі ним нерухомого майна у ОСОБА_1 оформленого права користування земельною ділянкою у попереднього власника не було. Відтак, автоматичного переходу зобов`язань щодо сплати орендної плати в розмірах попередньо встановлених у ФОП Біляка О.І. не відбулось. Натомість, як зазначає скаржник, він сам ініціював перед позивачем у справі питання про виділення йому в оренду земельної ділянки для обслуговування кафе-бару, що надало б змогу поповнення надходжень до міського бюджету. Підстави відмови знаходяться в розпорядженні позивача.

Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Біляка Олександра Івановича на рішення Господарського суду Полтавської області від 07.04.2020 у справі №917/2127/19 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. Встановлено позивачу строк до 16.07.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту; письмового ставлення щодо заявлених відповідачем клопотань про витребування документів та про направлення копії позовної заяви з додатками. Встановлено учасникам справи строк до 20.07.2020 для подання заяв, клопотань, тощо.

20.07.2020 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6793), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що відповідач не заперечує той факт, що він використовував відповідну земельну ділянку, відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата. Відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі. Відповідні кошти підлягають стягненню з відповідача у справі в порядку ст.1212-1214 ЦК України. Зазначає, що відповідач у період з 05.12.2016 по 21.09.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі. Таким чином, на думку позивача, відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). Також звертає увагу на той факт, що земельна ділянка є сформованою та їй присвоєно кадастровий номер №:02:003:0218.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи, 26.05.2005 рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області "Про передачу суб`єктам підприємницької діяльності Дуді Г.О., Дуді В.І. в оренду до 01.02.2008 земельної ділянки для експлуатації та обслуговування малої архітектурної форми - торгівельного павільйону-кафе та сезонного майданчика з шатром для організації громадського харчування по просп.50-річчя Жовтня,65-В, в районі зупинки громадського транспорту "вул.Керченська" в м.Кременчуці" Дуді Галині Олександрівні, ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано в оренду до 01.02.2008 земельну ділянку площею 224 кв.м для експлуатації та обслуговування малої архітектурної форми - торгівельного павільйону-кафе та сезонного майданчика з шатром для організації громадського харчування по просп.50-річчя Жовтня,65-В в районі зупинки громадського транспорту "вул.Керченська" в м.Кременчук.

27.05.2005 між Кременчуцькою міською радою Полтавської області, ФОП Дудою Галиною Олександрівною та ФОП Дудою Валерієм Івановичем було укладено договори оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0218.

Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.11.2019, з 26.03.2010 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будівлю кафе-бару площею 85,5 кв.м з літньою площадкою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва від 21.09.2018, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2496, будівля кафе-бару площею 85,5 кв.м з літньою площадкою по АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_4 , належить на праві власності приватному підприємству «Праймтор».

Як зазначає позивач, відповідач не вчинив дій щодо оформлення документів на право користування зазначеною земельною ділянкою. Так, у період з 05.12.2016 по 21.09.2018 відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації та обслуговування будівлі кафе-бару з літньою площадкою по проспекту Лесі Українки,65-В у м.Кременчуці Полтавської області, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання отримала б у разі оформлення відповідачем згідно вимог ст.ст. 125. 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земельним кодексом України в статті 206 визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Податковим кодексом України встановлено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).

За змістом статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 Цивільного кодексу України та статтею 120 Земельного кодексу України.

Так, ст.377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ч.1, 3, 4, 9 ст. 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до загальних положень ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

При цьому у комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Статтею 90 Земельного кодексу України закріплено, що власники земельних ділянок мають право:

а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність;

б) самостійно господарювати на землі;

в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;

ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Норми ст.90 Земельного кодексу України, у випадку використання земельних ділянок, особами, що не є їх власниками, кореспондуються з нормами статті 96 цього ж кодексу відповідно до якої землекористувачі, зокрема, зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

При цьому, ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

ФОП Біляк О.І. використовував спірну земельну ділянку, яка перебувала у комунальній власності, без належних правових підстав, а саме укладеного між ним та власником (Кременчуцькою міською радою Полтавської області) договору оренди.

Таким чином, Кременчуцька міська рада Полтавської області, як власник спірної земельної ділянки, мала обґрунтовані сподівання на отримання орендної плати за використання спірної земельної ділянки, однак не змогла їх реалізувати внаслідок неоформлення між сторонами відносин щодо її використання в порядку встановленому законом.

Разом з тим, Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені правові позиції щодо кондикційних зобов`язань є усталеними, неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.

Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи пов`язані із безпідставним збереженням майна розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.

Дана правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18.

В матеріалах справи наявний Витяг Держгеокадастру Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 224 кв.м, розташованої за адресою: м.Кременчук, проспект Л.Українки, 65-В (кадастровий номер :02:003:0218) від 23.08.2019 №4213/0/212-19, який свідчить про те, що спірна земельна ділянка є сформованою.

За таких обставин, ФОП Біляк О.І. дійсно зберіг (заощадив) у себе майно - кошти у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування земельною ділянкою по проспекту Л.Українки, 65-В у м.Кременчук, і збереження (заощадження) цього майна почалося з моменту набуття відповідачем права власності. Передача відповідачеві права власності на будівлю автоматично призвела до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля.

Позивач зазначає, що відповідач у період з 05.12.2016 по 21.09.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому розмірі.

Відсутність укладеного у спірний період договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

Розрахунок розміру безпідставно збережених ФОП Біляком О.І. коштів у розмірі орендної плати здійснювався Кременчуцькою міською радою Полтавської області на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 23.08.2019 №4213/0/212-19, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області, рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 21.04.2011 «Про внесення змін до рішення міської ради від 23 вересня 2008 року «Про орендну плату за землю в м.Кременчуці», рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 29.04.2014 «Про внесення змін до рішень Кременчуцької міської ради від 23 вересня 2008 року та від 21 квітня 2011 року», рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.02.2016 «Про внесення змін до рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 29 травня 2012 року «Про розгляд протесту прокурора м.Кременчука від 23.01.2012 №94-908вих12 на рішення Кременчуцької міської ради від 27.12.2011 «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 листопада 2009 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м.Кременчука Полтавської області».

Так, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 23.08.2019 №4213/0/212-19 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 224 кв.м. на 2019 рік складає 522997,44 грн, розмір орендної плати за період з 05.12.2016 по 31.12.2016 складає 1091,94 грн, розмір орендної плати за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 складає 15689,92 грн, розмір орендної плати за період з 01.01.2018 по 21.09.2018 складає 11348,33 грн, разом за період з 05.12.2016 по 21.09.2018 - 28130,19 грн.

Правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно ст.206 Земельного кодексу України, п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно відсутні. Так само відсутні правові підстави для ненарахування, несплати орендної плати за землю тощо.

ФОП Біляк О.І., як фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти у розмірі орендної плати у сумі 28130,19 грн, що мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаною в т.ч. в практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що 07.07.2012 Автозаводським ВДВС Кременчуцького МУЮ було проведено опис та арешт майна на виконання виконавчого листа №2-508 від 26.04.2011, тому він не користувався спірним майном, з огляду на наступне.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.05.2020, будівля кафе-бару площею 85,5 кв.м з літньою площадкою по АДРЕСА_1 була передана Біляком О.І. в іпотеку за договором іпотеки №014/0457/44/04027 від 16.08.2007, за виконання зобов`язання на суму 65000,00 дол.США зі строком виконання до 17.08.2017.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 1 ст.319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тобто, обтяжуючи зазначене майно іпотекою скаржник повинен був усвідомлювати всі можливі ризики невиконання зобов`язання.

Крім того, ст.322 Цивільного кодексу України унормовано, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.4 ст.319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.

За таких обставин позивачем правомірно нараховано орендну плату з 05.12.2016 по 21.09.2018.

Стосовно посилання скаржника на те, що з матеріалів справи достовірно вбачається відсутність доказів повідомлення ФОП Біляка О.І., як учасника справи, про існування розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адресою відповідача є: АДРЕСА_2 , тобто адреса, яка зазначена в позовній заяві та апеляційній скарзі самим скаржником.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом Полтавської області, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, на адресу відповідача: АДРЕСА_3 , була направлена ухвала від 13.01.2020 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, однак вказана ухвала повернута до суду з відміткою Укрпошти «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.55-58).

Ухвала Господарського суду Полтавської області від 04.02.2020 про відкладення розгляду справи на 03.03.2020 була направлена відповідачу за наведеною вище адресою, однак повернута до суду з відміткою Укрпошти «за відсутністю адресата» (а.с.59-62).

Ухвала Господарського суду Полтавської області від 03.03.2020 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.04.2020 також була направлена судом за належною адресою, однак повернута до суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.66-69).

За змістом пунктів 99-2, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 1149 від 27.12.2019), рекомендовані поштові відправлення з позначкою «судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

У разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою «судова повістка» рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному Правилами, із зазначенням причини невручення.

Відповідно до частини 3 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Частиною 6 п.5 ст.242 ГПК України унормовано, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвали для вчинення відповідних дій за належною адресою, та які повернулися до суду у зв`язку з їх неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвал суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Неотримання відповідачем, зокрема, ухвал суду залежить виключно від суб`єктивної поведінки відповідача та свідчить про зволікання в отриманні ним поштової кореспонденції суду.

Наведене дає підстави суду дійти висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи судом.

Колегія суддів зазначає, що клопотання апелянта про зобов`язання позивача направити йому цінним листом з описом вкладення копію позовної заяви з додатками задоволенню не підлягає, оскільки до позовної заяви позивачем було додано квитанцію «Укрпошти» з описом вкладення від 05.12.2019 про направлення позовної заяви з доданими до неї документами саме за вказаною вище адресою.

Стосовно клопотання скаржника про витребування від Управління земельних ресурсів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради матеріалів справи щодо виділення земельної ділянки під обслуговування будівлі кафе-бару по пр.50-річчя Жовтня (пр.Лесі України), буд.65-В в м.Кременчуці колегія суддів зазначає, що наведене клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Документи, які просить витребувати відповідач в обґрунтування своєї позиції щодо відсутності його вини в неукладенні договору оренди та в зв`язку з цим несплати орендної плати. Однак, як було наведено раніше, вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях (зобов`язаннях із заподіяння шкоди), в той час як свої позовні вимоги позивач обґрунтував наявністю у відповідача кондикційних зобов`язань, для яких вина не має значення. За таких обставин, наявність вини відповідача не входить до предмету доказування в межах даної справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Полтавської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 07.04.2020 у справі №917/2127/19 без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Біляка Олександра Івановича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 07.04.2020 у справі №917/2127/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.08.2020.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя І.В. Тарасова