ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2020м. ДніпроСправа № 904/2782/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: Савчук Ю.М.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" (с. Мокіївці, Шепетівського району, Хмельницької області)

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" (м. Дніпро)

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" (м.Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області)

про визнання недійсним договору поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротек" (далі - відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" (далі - відповідач-2) договір поруки №3П/24АФ-14 від 30.03.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- 27.03.2014 між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір фінансового лізингу № 24АФ-14;

- в забезпечення виконання зобов`язань позивачем перед відповідачем-1 було укладено: договір поруки № 1П/24АФ-14 від 27.03.2014, укладений між позивачем, відповідачем-1 та ТОВ "Лотівка Еліт" (поручитель); договір поруки № 2П/24АФ-14 від 30.03.2018, укладений між позивачем, відповідачем-1 та ТОВ "Сварог-Буковина" (поручитель).

- в подальшому, відповідачем-1, як лізингодавцем за договором фінансового лізингу №24АФ-14 від 27.03.2014, укладено з відповідачем-2 договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018, предметом якого є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позивачем своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014, а також усіх додаткових угод до нього;

- як зазначає позивач, спірний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, укладений з метою зміни територіальної підсудності, та містить ознаки фіктивного правочину в розумінні статті 234 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач у прохальній частині позовної заяви просить проводити всі судові засідання щодо розгляду справи в режимі відеоконференції, забезпечення якої просить доручити Господарському суду Хмельницької області або Хмельницькому апеляційному суду або Хмельницькому окружному адміністративному суду або Хмельницькому міськрайонному суду Хмельницької області.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 29.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 25.02.2020, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, доручено Господарському суду Хмельницької області організувати в приміщенні цього ж суду участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 28139/20 від 25.06.2020), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне:

- у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктичний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності;

- з огляду на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" умов договору фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротек" 22.02.2019 вручило Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" вимогу № 2102/19-2019/3юр від 21.02.2019 за договором поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018, що підтверджується печаткою товариства та підписом генерального директора останнього про отримання вимоги;

- 27.02.2019 відповідач-2 вручив відповідачу-1 листа № 24/пор від 26.02.2019, в якому вказав про те, що у зв`язку із скрутним фінансовим становищем не має в повному обсязі можливості виконати умови вимоги № 2102/19-2019/3юр від 21.02.2019 за договором поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 та зазначив про можливість часткового погашення заборгованості через невизначений строк;

- оспорюваний договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 було укладено майже за рік до подання позовів до суду, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротек" звернулося до суду із позовними заявами виключно до всіх поручителів за договором фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014 та скористалося своїм правом на підставі частини 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України, що є переважним правом позивача та не заборонено законом;

- 09.06.2020 відповідачем-2 було здійснено часткову оплату по договору поруки №3П/24АФ-14 від 30.03.2018 на суму 100 грн. 00 коп., що фактично підтверджує вжиття відповідачем-2 заходів щодо реального виконання оспорюваного договору;

- фактичне вчинення відповідачами дій на виконання своїх обов`язків за договором поруки № ЗП/24АФ-14 від 30.03.2018, які наведені вище (зокрема листування між відповідачами, подання відповідачем-1 позовних заяв до всіх поручителів за основним договором, часткова сплата відповідачем-1 заборгованості по оспорюваному договору поруки) спростовує аргументи позивача про не направлення спірного договору на реальне настання правових наслідків та його укладення з метою зміни територіальної підсудності;

- договір поруки не створює обов`язки для боржника (ТОВ "Серединецьке"), безпосередньо на його права та обов`язки не впливає, його зобов`язання в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються (не доповнюються та не збільшуються);

- згідно з приписами статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

У підготовче засідання 25.06.2020 з`явилися представники позивача. Представники відповідачів-1, 2 у судове засідання 25.06.2020 не з`явилися, причин нез`явлення суду не повідомили, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать передані та прийняті їх представниками телефонограми.

З метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, господарський суд вважав за необхідне відкласти підготовче засідання у справі.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 25.06.2020 підготовче засідання було відкладено на 22.07.2020.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 29858/20 від 06.07.2020), у якому він просив суд забезпечити проведення всіх судових засідань щодо розгляду справи в режимі відеоконференції, забезпечення якої просив доручити Господарському суду Хмельницької області або Хмельницькому апеляційному суду або Хмельницькому окружному адміністративному суду або Хмельницькому міськрайонному суду Хмельницької області.

Ухвалою суду від 06.07.2020 вказане клопотання позивача було задоволено судом та доручено Господарському суду Хмельницької області організувати в приміщенні цього ж суду участь в судовому засіданні 22.07.2020 в режимі відеоконференції представнику позивача.

Від відповідача-2 надійшла заява (вх. суду № 30255/20 від 07.07.2020), в якій він просив суд у позовних вимогах позивача відмовити повністю та розглядати справу за відсутності повноважного представника відповідача-2, посилаючись на те, що відповідач-2 отримав від відповідача-1 відзив на позовну заяву, з аргументами та доводами якого цілком погоджується та підтримує.

У підготовче засідання 22.07.2020 з`явилися представники позивача та відповідача-1. Представник відповідача-2 у вказане судове засідання не з`явився, при цьому, судом було враховано наявність клопотання відповідача-2 про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено судом.

У підготовчому засіданні 22.07.2020 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті. В той же час, судом було зауважено, що відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

З метою надання можливості учасникам справи реалізувати надані ним у підготовчому провадженні права, а також приймаючи до уваги зміни 17.07.2020 процесуального законодавства щодо строків вчинення процесуальних дій, а також можливість їх поновлення після їх закінчення, з метою недопущення порушення прав учасників справи, суд вважав за необхідне продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, а саме: з 06.08.2020 по 04.09.2020 включно, надавши в цей період учасникам справи можливість звернутися до суду із відповідними заявами по суті справи, долучення додаткових доказів, а саме: в період до 01.09.2020 включно. При цьому, у зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження у підготовчому засіданні 22.07.2020, суд вважав за можливе закрити підготовче провадження 01.09.2020 і призначити справу до судового розгляду по суті.

Так, ухвалою суду від 22.07.2020 було продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, а саме: з 06.08.2020 по 04.09.2020 включно; ухвалено закрити підготовче провадження 01.09.2020 та призначити справу до судового розгляду по суті на 02.09.2020.

Ухвалою суду від 23.07.2020 було задоволено клопотання позивача та доручено Господарському суду Хмельницької області організувати в приміщенні цього ж суду участь в судовому засіданні 02.09.2020 в режимі відеоконференції представнику позивача.

Від відповідача надійшла заява про вступ у справу представника.

У судове засідання 02.09.2020 з`явився представник позивача.

Представники відповідачів-1,2 у вказане судове засідання не з`явилися; про дату, час та місце судового розгляду відповідач-1 був повідомлений належним чином, що підтверджується участю його представника у підготовчому засіданні 22.07.2020 (а.с.169-170), а також розпискою (а.с.175). Також судом було враховано належне повідомлення відповідача-2 про день. час та місце судового засідання (а.с.179), а також наявність клопотання відповідача-2 про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено судом.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

З приводу строку вирішення даного спору суд вважає за необхідне вказати таке.

Провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 29.05.2020.

При цьому, господарським судом під час розгляду даної справи враховано, що на підставі рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 та відповідно до положень статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 04.05.2020 № 343, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 було внесено зміни до постанови від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", а саме: продовжено період карантину до 22.06.2020. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 продовжено період карантину до 31.07.2020.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

В той же час, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла до 17.07.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 731-IX від 18.06.2020, який набрав чинності 17.07.2020, та яким були внесені зміни до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, - процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Отже, строк на вирішення даної справи господарським судом не є порушеним.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 02.09.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав для визнання недійсними договору поруки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 16.03.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротек" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 24АФ-14 (далі - договір лізингу, а.с. 19-21), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу, а лізингоодержувач приймає предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах договору. Найменування, марка, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в додатку № 1 "Специфікація" (пункт 1.1. договору лізингу).

Так, в матеріалах справи наявна специфікація майна, в якій визначено найменування, марка, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору (а.с.20 на звороті).

Згідно з умовами пункту 4.2. договору лізингу передача лізингодавцем і прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється на підставі акту приймання-передачі майна за адресою: 49083, м. Дніпропетровськ, вул. Собінова, 1. Майно вважається переданим лізингоодержувачу з дати підписання акта приймання-передачі майна.

У відповідності до вказаних умов, 09.04.2014 між лізингодавцем (відповідаем-1) та лізингоодержувачем (позивачем) було підписано акт приймання-передачі (а.с.21 на звороті).

У пунктах 12.1. та 12.2. договору лізингу сторони визначили, що строк дії договору з 27.03.2014 по 20.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за договором. Зазначений строк може бути змінений відповідно до умов даного договору. Договір набирає чинності з моменту його підписання та втрачає свою чинність після виконання сторонами всіх зобов`язань по ньому.

Відповідно до Графіку внесення лізингових платежів останній лізинговий платіж, який повинен був здійснити позивач за основним договором - 20.12.2016.

В подальшому, 01.09.2014, 15.05.2015, 13.07.2016 та 30.03.2018 були укладені додаткові угоди №№ 1, 2, 4, 5, якими сторони вносили змін до договору лізингу, зокрема, і щодо графіку внесення лізингових платежів (а.с.12-15).

Відповідно до додаткової угоди № 5 від 30.03.2018 до договору лізингу, останній лізинговий платіж, який повинен був здійснити позивач за основним договором - 20.06.2019.

В забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротек", 30.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротек" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" (поручитель) було укладено договір поруки № 3П/24АФ-14 (далі - договір поруки, а.с. 18), предметом якого є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014 (надалі за текстом "основний договір") (пункт 1.1. договору поруки).

У пункті 1.2. договору поруки сторони встановили, що зобов`язанні поручителя перед лізингодавцем є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та основним договором, не потребують.

Згідно з умовами пункту 1.3. договору поруки поручитель свідчить, що він ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань лізингоодержувача за основним договором, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має. Для внесення будь-яких змін та доповнень до основного договору лізингодавцю та лізингоодержувачу не потрібно отримувати згоду поручителя на внесення таких змін.

Сторони заявляють, що порука згідно цього договору надана без мети отримання прибутку. Поручитель підтверджує, що він надає поруку безоплатно і ця умова є безумовною і безвідкличною (пункт 1.4. договору поруки).

У пункті 1.5. договору поруки сторони визначили, що це зобов`язання підписано сторонами у відповідності до чинного законодавства України, та відповідає положенням ст.ст. 553-559 Цивільного кодексу України.

У пункті 2.1. договору поруки сторони погодили, що у випадках неможливості виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором: лізингодавець має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя чи лізингоодержувача або обом сторонам одночасно, повідомивши поручителя про прострочення лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором.

Сторони договору встановлюють, що якщо надійде вимога про погашення суми заборгованості по основному договору і поручитель не буде в змозі виконати таку вимогу лізингодавця, то лізингодавець має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна поручителя, згідно норм чинного законодавства (пункт 2.2. договору поруки).

Сторони договору встановлюють, що поручитель, після виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, у відповідності до ст. 556 Цивільного кодексу України, набуває всіх прав лізингодавця як кредитора по виконаному ним зобов`язанню - основному договору (пункт 2.3. договору поруки).

У розділі 3 договору поруки сторони визначили права та обов`язки сторін, зокрема:

- поручитель зобов`язаний: протягом одного робочого дня, від дати отримання письмової вимоги лізингодавця про прострочення лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання або листа лізингодавця про неможливість виконати зобов`язання за основним договором, виконати відповідне зобов`язання шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості лізингоодержувача за основним договором на рахунок лізингодавця, зазначений в цьому договорі (пункт 3.1.1. договору поруки); у разі невиконання лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед лізингодавцем як солідарний боржник всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення (пункт 3.1.2. договору поруки);

- лізингодавець має право у разі невиконання лізингоодержувачем та поручителем забезпеченого порукою зобов`язання звернути стягнення на все майно поручителя та/або лізингоодержувача, як солідарних боржників, згідно з чинним законодавством України (пункт 3.4.1. договору поруки).

Відповідно до умов пункту 6.1. договору усі повідомлення за договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або врученні особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

У пункті 6.2. договору сторони встановили, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється, якщо лізингодавець протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Позивач зазначає, що договір поруки 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 укладався лише з метою визначення підсудності на території Дніпропетровської області, а не з метою настання реальних наслідків, у зв`язку із чим договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018, укладений між ТОВ "Агротек" та ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД", підлягає визнанню недійсним. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів; права і законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Слід відзначити, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З наведених норм випливає, що розглядаючи позови про визнання недійсним оспорюваного правочину, суди повинні вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину й мають встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначити, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 по справі №522/8158/15-ц.

Господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ необхідно враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 910/13041/18.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 2 статті 234 Цивільного кодексу України).

Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

З урахуванням статей 553 - 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором за зобов`язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов`язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов`язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов`язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 Цивільного кодексу України, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.

Так, позивач вважає, що договір поруки 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 укладався лише з метою визначення підсудності на території Дніпропетровської області, а не з метою настання реальних наслідків, у зв`язку із чим договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018, укладений між ТОВ "Агротек" та ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД", підлягає визнанню недійсним.

З цього приводу слід відзначити, що в чинному законодавстві України не закріплені вимоги, які пред`являються до особи поручителя. Виходячи з цього, нею може вступати будь-яка особа, яка може бути учасником цивільних відносин (стаття 2 Цивільного кодексу України) й поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Крім того, порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання як в повному обсязі, так і частково (частина 2 статті 553 Цивільного кодексу України), а тому розмір відшкодування зобов`язання за договором поруки не обов`язково має бути співмірним сумі основного зобов`язання.

Посилання позивача на пов`язаність юридичних осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД", а також наявність факту відмови Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" від позову в частині вимог до відповідача-2 (Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД") у справі про стягнення заборгованості не можуть свідчити, що на момент укладення оспорюваного договору поруки сторони не мали наміру створити правові наслідки, що з нього випливають, оскільки відповідно до частини 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

При цьому, факт звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" (відповідача-1) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" (відповідача-2) з вимогою № 2102/19-2019/3юр від 21.02.2019 за договором поруки №3П/24АФ-14 від 30.03.2018 (а.с.135), а також звернення з позовом про стягнення заборгованості, підтверджують намір створити правові наслідки, які передбачені як договором лізингу, так і договором поруки. Відмова від позову в частині вимог до одного з відповідачів - це процесуальне право позивача, надане йому у господарському процесі.

Сама по собі можливість пред`явлення позову не за місцем знаходження ТОВ "Серединецьке", а за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування поручителя (одного з поручителів), не може розцінюватися як зловживання ТОВ "Агротек" своїми правами та обмеження прав позивача, оскільки наведене відповідає положенням чинного законодавства України.

З матеріалів справ вбачається, що на вказану вище вимогу № 2102/19-2019/3юр від 21.02.2019 за договором поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 відповідач-2 надав відповідь - лист № 24/пор від 26.02.2019, в якому вказало про те, що у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем не має можливості в повному обсязі виконати умови вимоги за договором поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 та зазначило про можливість часткового погашення заборгованості через невизначений строк.

Отримання вимоги та відповіді на неї підтверджується підписами представників відповідача-1 та відповідача-2 на вказаних документах (а.с.135-136).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач належними та достовірними доказами не довів, що всі учасники оспорюваного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивач зазначає, що в подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротек" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД", ТОВ "Сварог-Буковина" та ТОВ "Лотівка Еліт" про солідарне стягнення заборгованості по лізинговим платежам (справа № 904/1417/19), позовні вимоги в якій обґрунтовані неналежним виконанням умов договорів поруки, серед яких спірний договір - № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 відповідачами, які виступають поручителями з виконання лізингоодержувачем (ТОВ "Середницьке") своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014.

З цього приводу слід відзначити, що оспорюваний договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 було укладено майже за рік до подання вказаного позову, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротек" звернулося до суду із позовною заявою до всіх поручителів за договором фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014.

Відповідно до платіжного доручення № 918 від 09.06.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" було здійснено часткову сплату по договору поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 на суму 100 грн. 00 коп. (а.с.137).

З матеріалів справи також вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" оспорює договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 як заінтересована особа в розумінні частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, не будучи стороною цього договору, з тих мотивів, що цей правочин не направлений на реальне настання правових наслідків та укладений з метою зміни територіальної підсудності та містить ознаки фіктивного правочину, в розумінні статті 234 Цивільного кодексу України.

Господарський суд зазначає, що відповідно до частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України, у випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається господарським судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

З аналізу частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що у разі об`єднання позовних вимог щодо виконання правочину (основного зобов`язання) з вимогами щодо виконання іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, такий спір повинен розглядатися за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

Тобто позов, що містить в собі вимоги за основним правочином та правочином, укладеним в забезпечення основного правочину, може бути поданий до господарського суду лише за територіальною підсудністю за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

А отже факт укладання правочинів з метою забезпечення виконання основного зобов`язання та об`єднання в одній позовній заяві одночасно вимог щодо відповідача, який є стороною основного зобов`язання, та до відповідача, який є стороною правочину, укладеного в забезпечення основного зобов`язання, відповідно до положень частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України не може змінювати територіальну підсудність.

З долученої судом до матеріалі справи ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2019 вбачається, що ТОВ "Агротек" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД", ТОВ "Сварог-Буковина" та ТОВ "Лотівка Еліт" про солідарне стягнення заборгованості по лізинговим платежам (справа № 904/1417/19), позовні вимоги в якій обґрунтовані неналежним виконанням умов договорів поруки, серед яких спірний договір - № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 відповідачами, які виступають поручителями з виконання лізингоодержувачем (ТОВ "Середницьке") своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу № 24АФ-14 від 27.03.2014.

Так, вказані по справі № 904/1417/19 відповідачі (ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД", ТОВ "Сварог-Буковина" та ТОВ "Лотівка Еліт") є поручителями згідно з поданими позивачем договорами поруки (а.с.16-19), зокрема, і оскаржуваним.

Подання вищевказаного позову є правом лізингодавця та не порушує прав ТОВ "Середницьке", оскільки, воно взагалі не є відповідачем по справі № 904/1417/19.

Більше того, як було вказано вище, навіть у випадку пред`явлення позову про солідарне стягнення заборгованості за лізинговими платежами солідарно з основного боржника (позивача) та з поручителів (відповідачів) одночасно спірний договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 не впливав би на територіальну підсудність такої справи, оскільки її розгляд відповідно до частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України здійснювався б за місцезнаходженням основного боржника (позивача), отже спірний договір поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 жодним чином не порушує прав чи законних інтересів позивача.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно визнання недійсним договору поруки) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17.

Отже, саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, всупереч наведеному позивач не довів перед судом, яким чином внаслідок укладення оскаржуваного договору поруки було порушено зі сторони відповідачів права позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання недійсним договору поруки №3П/24АФ-14 від 30.03.2018, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 13, 14, 20, 41, 42, 73-74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" про визнання недійсним договору поруки № 3П/24АФ-14 від 30.03.2018 - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке".

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 03.09.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко