ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р. Справа№ 910/18255/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

За участю секретаря судового засідання Прохорової Г.С.

Представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 25.08.2020

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.06.2020

у справі № 910/18255/19 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл"

до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання кредитного договору №4Д16123Г від 17.11.2016 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" (далі - позивач, ТОВ "Денвер-Оіл") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - відповідач, ПАТ КБ "ПриватБанк") про визнання кредитного договору №4Д16123Г від 17.11.2016 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що договір є недійсним на підставі ст. 215 та 230 ЦК України.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/18255/19 у позові відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/18255/19 повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеності та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2020 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" на рішення Господарського суду Київської області від 02.06.2020 у справі № 910/18255/19, призначено справу до розгляду на 25.08.2020.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці, для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Майданевич А.Г.

Позиції учасників справи

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/18255/19 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

17.11.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" (далі - позичальник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - банк) укладено кредитний договір №4Д16123Г, згідно якого позичальник отримав кошти у розмірі 4 029 301 067,26 грн., що підтверджується платіжним дорученням №31 від 18.11.2016 року.

Між позивачем та відповідачем було укладено такі договори поруки в забезпечення виконання таких осіб перед банком:

- договір поруки №4Д13318И/П від 17.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання «ДІЛЕТРА» (надалі «попередній боржник», «старий боржник») за кредитними договорами від 21.05.2013 року №4Д13318И від 12.11.2013 року, №4Д13720И від 13.11.2013 року, №4Д13721И від 14.10.2014 року, №4Д14328И від 30.03.2016 року №4Д16009Д (надалі «первісні кредитні договори» «кредитні договори старого боржника»).

- договір поруки №4М13464И/П від 17.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання «МЕГАПРОМ ЛТД» (надалі «попередній боржник», «старий боржник») за кредитними договорами від 02.08.2013 року № 4М13464И, від 05.08.2013 року № 4М13469И, від 08.04.2014 року № 4М14158И, від 20.02.2015 року № 4М15061И (надалі «первісні кредитні договори» «кредитні договори старого боржника»).

- договір поруки №4Т13310И/П від 17.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання «ТЕХСЕРВІСМОНТАЖ» (надалі «попередній боржник», «старий боржник») за кредитними договорами від 17.05.2013 року №4Т13310И, від 12.11.2013 року № 4Т13722И, від 19.11.2013 року №4Т13756И, від 20.11.2013 року №4Т13757И, від 11.11.2014 року № 4Т14342И (надалі «первісні кредитні договори» «кредитні договори старого боржника»).

- договір поруки № 4Ф13354И/П від 17.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання «ФРІЛАЙН» (надалі «попередній боржник», «старий боржник») за кредитними договорами від 10.06.2013 року №4Ф13354И, від 12.06.2013 року № 4Ф13355И, від 09.10.2013 року №4Ф13655И, від 17.02.2014 року №4Ф14146И, від 20.02.2015 року №4Ф15055И (надалі «первісні кредитні договори» «кредитні договори старого боржника»).

- договір поруки №4Т13350Д/П від 17.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання «ТАМЕРСА» (надалі «попередній боржник», «старий боржник») за кредитними договорами від 05.06.2013 року №4Т13350Д, від 07.06.2013 року № 4Т13351Д, від 11.06.2013 року №4Т13352И, від 20.02.2014 року №4Т14141И (надалі «первісні кредитні договори» «кредитні договори старого боржника»).

За твердженням позивача, кредитний договір №4Д16123Г від 17.11.2016 року укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема, він є таким, що вчинений під впливом введення в оману, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 ЦК України, виходячи із наступних обставин.

Позивач зазначив, що він здійснював господарську діяльність з надання в оренду рухомого майна на території міста Кропивницького та Кіровоградської області, мав численні господарські зв`язки із різними організаціями та установами. Позивачем було відкрито рахунки у ПАТ КБ «ПриватБанк», у тому числі рахунки для заробітної плати працівників.

За твердженням позивача, за час взаємодії позивача із відповідачем позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

На переконання позивача, відповідач, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності позивача, висунув позивачу пропозицію, щодо можливості участі ТОВ "Денвер-Оіл" у процедурі "трансформації" кредитного портфеля ПАТ КБ "ПриватБанк". Така процедура, зі слів співробітників Банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16 №323/БТ, ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.

При цьому, за твердженнями позивача, відповідач наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше, такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ "Приватбанк".

Таким чином, дії позивача із отримання кредитних коштів по кредитному договору №4Д16123Г від 17.11.2016 року були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації зазначеного плану "трансформації" кредитного портфелю Банку, ініційованого НБУ.

На виконання такого плану представники відповідача та позивача погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №4Д16123Г, та договори поруки: №4Д13318И/П, № 4М13464И/П, № 4Т13310И/П, № 4Ф13354И/П, №4Т13350Д/П.

Як стверджує позивач, обов`язковою умовою, на якій наполягав позивач, було набуття ТОВ "Денвер-Оіл" права власності на активи, що забезпечували зобов`язання "старих" боржників перед банком.

Так, на виконання вищезазначених домовленостей згідно плану "трансформації", 17.11.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договори поруки перелічені вище.

Згідно з пунктами 2, 3 договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Відповідно до п. 4, 5 та 6 договорів поруки, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. У випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

У випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПАТ «КБ «Приватбанк». Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті: «Призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору (п. 7 договору поруки).

У пункті 8 договорів поруки сторони погодили, що до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним у цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Згідно з п. 9 договорів поруки у випадку невиконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором впродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в письмові вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 10 договорів поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань за цим договором (п. 11 договорів поруки).

Цей договір укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ «КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 25.07.2016р., укладеної сторонами (п. 17 договорів поруки).

За твердженнями позивача, ТОВ "Денвер-Оіл", як поручитель, виконав зобов`язання:

ТОВ «ДІЛЕРА» - з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, в загальній сумі 1 312 025 592,98 грн за кредитними договорами:

- від 21.05.2013 року №4Д13318И в сумі 71 927 727,69 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 32 від 18.11.2016р.,

- від 12.11.2013 року № 4Д13720И в сумі 367 576 980,33 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 33 від 18.11.2016 р.;

- від 13.11.2013 року №4Д13721И в сумі 151 928 166,45 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 34 від 18.11.2016 р.;

- від 14.10.2014 року №4Д14328И в сумі 40 910 627,97 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 35 від 18.11.2016 р.;

- від 30.03.2016 року №4Д16009Д в сумі 679 682 090,54 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 36 від 18.11.2016 р.

ТОВ «МЕГАПРОМ ЛТД» - з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, в загальній сумі 709 274 939,95 грн за кредитними договорами:

від 02.08.2013 року №4М13464И в сумі 368 414 222,23 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 37 від 18.11.2016 р.;

від 05.08.2013 року № 4М13469И в сумі 192 112 037,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 38 від 18.11.2016 р.;

від 08.04.2014 року №4М14158И в сумі 62 787 076,18 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 39 від 18.11.2016 р.;

від 20.02.2015 року №4М15061И в сумі 85 961 604,44 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 40 від 18.11.2016 р.

ТОВ «ТЕХСЕРВІСМОНТАЖ» - з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, в загальній сумі 626 306 941,53 грн за кредитними договорами:

- від 17.05.2013 року №4Т13310И в сумі 83 728 406,91 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 45 від 18.11.2016 р.;

- від 12.11.2013 року №4Т13722И в сумі 44 174 780,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 46 від 18.11.2016 р.;

- від 19.11.2013 року №4Т13756И в сумі 382 515 575,85 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 47 від 18.11.2016 р.;

- від 20.11.2013 року №4Т13757И в сумі 87 316 174,11 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 48 від 18.11.2016 р.;

- від 11.11.2014 року № 4Т14342И в сумі 28 572 003,72 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 49 від 18.11.2016 р.

ТОВ «ФРІЛАЙН» - з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, в загальній сумі 736 325 146,94 грн за кредитними договорами:

- від 10.06.2013 року №4Ф13354И в сумі 204 416 703,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 50 від 18.11.2016 р.;

- від 12.06.2013 року №4Ф13355И в сумі 284 074 976,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 51 від 18.11.2016 р.;

- від 09.10.2013 року №4Ф13655И в сумі 114 543 219,57 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 52 від 18.11.2016 р.;

- від 17.02.2014 року №4Ф14146И в сумі 61 148 039,57 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 53 від 18.11.2016 р.;

- від 20.02.2015 року №4Ф15055И в сумі 72 142 207,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 54 від 18.11.2016 р.

ТОВ «ТАМЕРСА» - з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, в загальній сумі 645 368 445,86 грн за кредитними договорами:

- від 05.06.2013 року №4Т13350Д в сумі 300 373 425,19 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 41 від 18.11.2016 р.;

- від 07.06.2013 року № 4Т13351Д в сумі 20 301 433,69 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 42 від 18.11.2016 р.;

- від 11.06.2013 року №4Т13352И в сумі 228 701 089,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 43 від 18.11.2016 р.;

- від 20.02.2014 року №4Т14141И в сумі 95 992 497,58 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 44 від 18.11.2016 р.

Таким чином, загальна сума з повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами «старих» боржників, яка була погашена ТОВ "Денвер-Оіл" перед відповідачем за вищевказаними договорами поруки, становить 4 029 301 067,26 грн.

Після завершення процесу переоформлення боргів боржників перед банком, Рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р. ПАТ КБ "ПриватБанк" визнано неплатоспроможним, у результаті чого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" ПАТ КБ "ПриватБанк" перейшов у власність держави, при цьому зобов`язання банку, щодо передання позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників банком не виконані, документи позивачу не передані.

Протягом періоду з вересня 2017 року по грудень 2019 року ТОВ "Денвер-Оіл" намагалося у судовому порядку отримати зазначені документи від банку, проте як виявилося та встановлено судовими рішеннями (справи №910/9482/18, №910/9483/18, №910/9480/18, № 910/829/19, № 910/1241/19, №910/15991/18, № 910/15990/18, № 910/15989/18) банк і не був зобов`язаний передавати такі документи позивачу, хоча саме отримання згаданих документів і було метою укладення кредитного договору № 4Д16123Г від 17.11.2016 р. та договорів поруки №4Д13318И/П, №4М13464И/П, №4Т13310И/П. № 4Ф13354И/П, № 4Т13350Д/П.

Таким чином, банк, ані в порядку встановленому договором поруки, ані в судовому порядку не надав ТОВ "Денвер-Оіл" документи, які б дали змогу ТОВ "Денвер-Оіл"звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань «старих боржників» перед Банком. Така поведінка відповідача, на думку ТОВ "Денвер-Оіл", також свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за договором поруки, ані в момент його укладення, ані протягом значного періоду після його укладення, що також свідчить про те, що банк свідомо ввів в оману ТОВ "Денвер-Оіл".

Заперечуючи проти позову, банк зазначив, що всі наведені вище твердження та обґрунтування позивача не відповідають дійсності та приписам чинного законодавства України.

З урахуванням наведених обставин, позивач звернувся до суду про визнання кредитного договору №4Д16123Г від 17.11.2016 недійсним на підставі ст. 215 та 230 ЦК України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами спору договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 1024 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На думку позивача, укладаючи кредитний договір №4Д16123Г, відповідач не мав намірів виконувати свої зобов`язання за договорами поруки, зокрема щодо передачі позивачу документів, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань «старих» боржників у вигляді цінних для позивача активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану «трансформації» (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів позивача в оману щодо істотних умов договору.

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Положеннями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями статей 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України передбачена недійсність правочинів з вадами волі, коли волевиявлення учасника правочину не відповідає його внутрішній волі, у тому числі якщо внутрішня воля сторони сформувалась невірно під впливом обману. Суд враховує, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу № 2 від 14.11.2016 загальних зборів учасників ТОВ "Денвер-Оіл", а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір на суму 4 300 000 000,00 грн.

Жодних посилань/згадувань/рішень у частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність Позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.

Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності товариства.

Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 15.11.2016 та заявки на отримання кредиту від 15.11.2016, що були надані ТОВ "Денвер-Оіл" на адресу банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який Позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі №4Д16123Г від 17.11.2016р., а саме в п. А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення зазначених позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 558 ЦК України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Відповідно до частини 3 статті 556 ЦК України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Пунктом 3 розділу I Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, визначено, що прибуток - сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ними витрати.

Аналіз наведених правових норм додатково свідчить про неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

З цих же підстав помилковими є також твердження позивача про укладення ним кредитного договору №4Д16123Г від 17.11.2016р. з метою отримання прибутку, оскільки умовою (ознакою) кредитного договору є обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти, що виключає отримання позичальником прибутку внаслідок укладення ним кредитного договору.

Як було зазначено вище, обман (помилка) щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, твердження позивача про те, що укладення кредитного договору та договорів поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.

У п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначається, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, позивачем не доведено обставин які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману, не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання кредитного договору №4Д16123Г від 17.11.2016р. недійсним.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відсутність ліквідних активів та/або прав на такі активи мала вирішальне значення при укладанні кредитного договору та договорів поруки, адже якщо б позивач на момент укладання кредитного договору та договорів поруки знав про відсутність даних забезпечень, він не вчинив би оспорювані правочини, а саме не уклав кредитний договір та договори поруки з відповідачем.

Проте, сам позивач і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі визнає, що про ліквідність забезпечення зобов`язань «старих» боржників свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015р. (ТОВ АФ «Прайсвотерхаускуперс (аудит)». Пізніше такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016р. (ТОВ «Ернст енд Янг аудиторські послуги»), які були розміщені на веб-сайті ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стосовно тверджень позивача про те, що, у зв`язку із виконанням позивачем зобов`язань «старих боржників» за кредитними договорами таких боржників із відповідачем, останній зобов`язаний був передати позивачу впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором, колегія суддів зазначає наступне.

У п. 5 договорів поруки сторони узгодили, що у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Згідно з п. 6 договорів поруки поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що сторони у договорах поруки чітко передбачили обов`язок кредитора направити поручителю вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання, як підставу виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором, включаючи сплату основного боргу та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п. 1 договору поруки, як і передбачили обов`язок поручителя виконати зобов`язання, зазначене в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, вказане в п. 5 цього договору.

Проте, доказів направлення відповідачем на адресу позивача (поручителя за договором) письмової вимоги, як підставу виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором, матеріали справи не містять.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що без вивчення та аналізу документів, що супроводжували план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля відповідача, обставини справи не можуть вважатися встановленими, а рішення не може бути законним і обґрунтованим колегія суддів зазначає, що згідно з матеріалами справи судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні відповідного клопотання за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач не обґрунтовував свою незгоду із відмовою судом першої інстанції у задоволенні відповідного клопотання, в суді апеляційної інстанції позивач клопотання про витребування відповідних доказів не заявляв, тому колегія суддів не враховує твердження позивача про те, що без вивчення та аналізу документів, що супроводжували план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля відповідача, обставини справи не можуть вважатися встановленими.

Крім того, обставини, які могли бути встановлені на підставі відповідних документів не можуть мати істотне значення при вирішенні даної справи, оскільки до таких обставин належать відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним кредитного договору, правова природа кредитного договору та взаємні обов`язки сторін кредитного договору визначені ст. 1054 ЦК України та конкретизовані сторонами у відповідному кредитному договорі, при цьому мотиви укладення сторонами відповідного договору не мають істотного значення та не впливають на дійсність такого договору.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач не навів жодних аргументів щодо введення його в оману відповідачем стосовно природи укладеного між ними правочину, взаємних прав та обов`язків, інших істотних обставин, вивчення та аналіз документів, що супроводжували ймовірний план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля відповідача, не має істотного значення для даної справи, оскільки зі змісту заяв позивача по суті справи вбачається, що він повністю усвідомлює правову природу кредитного договору, а помилковими є мотиви укладення ним відповідного правочину, які полягають у намаганні використати правовий механізм кредитування для отримання грошових коштів на погашення заборгованості третіх осіб перед відповідачем, з метою отримання ймовірного прибутку у майбутньому.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі № 910/18255/19 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/18255/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені статтями 288, 289 Господарського процесуального кодексу України, та з підстав, визначених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складене 03.09.2020

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім