ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р. Справа№ 910/4589/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві) на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019

у справі № 910/4589/19 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп - Україна»

до 1. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

2. Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про стягнення 1 030 307,28 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскоп - Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві та Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про стягнення 1 030 307,28 грн, з яких: 822718,34 грн. збитки від інфляції та 207588,94 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки сума податку на додану вартість в розмірі 2396267,00 грн не була відшкодована з бюджету ТОВ «Аскоп - Україна», що призвело до виникнення з 15.04.2014 бюджетної заборгованості з відшкодування сум податку, на яку в порядку ст. 625 ЦК України позивачем нараховано інфляційні втрати та 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 року у справі №910/4589/19 позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Аскоп - Україна» 822 718,34 грн збитків від інфляції, 207 588, 94 грн - 3% річних. Стягнуто з Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві на користь ТОВ «Аскоп - Україна» 15 454, 61 грн судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, встановивши наявність заборгованості зі сплати позивачу сум податку на додану вартість, керуючись ст. ст. 536, 625, 1212, 1214 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 року у справі № 910/4589/19 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що не відповідає приписам господарського судочинства. Так, апелянт зазначає, що судом не було враховано того, що у даній справі відповідач-2 не має грошових зобов`язань перед позивачем, а тому ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню. Крім того, апелянт зазначає, що приписи названої статті не можуть бути застосовані до податкових відносин, які регулюються спеціальним законодавством. За доводами апелянта, судом першої інстанції безпідставно не було враховано того, що у відповідності до п. 23 ст. 200 ПК України на невідшкодовану суму податку на додану вартість може бути нарахована пеня, а згідно п. 113.3 ст. 113 ПК України за порушення норм законодавства з питань оподаткування, штрафні санкції, не передбачені цим кодексом, не застосовуються.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2019, справа № 910/4589/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 року у справі № 910/4589/19 було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 року у справі № 910/4589/19.

Від Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача-1, рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу наголошує про неможливість стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки кошти на виконання рішення щодо відшкодування вказаних сум не передбачені Законом України «Про Державний бюджет України».

У зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка входить до складу колегії суддів, - у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2019, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 справу № 910/4589/19 прийнято до провадження визначеним складом суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2019 заяву ТОВ «Аскоп - Україна» про заміну сторони Державну податкову інспекцію у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на її правонаступника - Головне управління ДФС у м. Києві задоволено; здійснено заміну відповідача-1 на його правонаступника; розгляд справи призначено на 21.01.2020.

20.01.2020 від Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до прийняття Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/4590/19 рішення, яким буде вирішено питання щодо предметної юрисдикції даної категорії спорів.

В судовому засіданні 21.01.2020 оголошено перерву до 11.02.2020, про що постановлено ухвалу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2020 клопотання Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про зупинення провадження у справі № 910/4589/19 задоволено. Апеляційне провадження у справі № 910/4589/19 за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві) на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4590/19.

10.07.2020 від відповідача-1, на виконання вимог ухвали від 11.02.2020, надійшла заява про поновлення провадження у справі.

13.07.2020 від Головного управління ДПС у м. Києві надійшов лист до якого додано копію постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 по справі № 910/4590/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 апеляційне провадження у справі № 910/4589/19 поновлено; розгляд справи призначено на 25.08.2020.

16.07.2020 від ТОВ «Аскоп - Україна» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та письмові пояснення.

Представники відповідачів в судове засідання 25.08.2020 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про що свідчать долучені до матеріалів справи повідомлення про вручення поштових відправлень, згідно яких вказані учасники справи отримали поштову кореспонденцію суду 21.07.2020.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Представник позивача в судовому засіданні 25.08.2020 вказував на невідповідність правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4590/19 приписам Кодексу адміністративного судочинства України та просив розглянути справу по суті, апеляційну скаргу відповідача-1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем подано до податкового органу податкову декларацію від 17.01.2014 з податку на додану вартість за грудень 2013 року, в якій позивачем вказано суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника в банку - 2 396 267,00 грн. Разом із тим, позивачем подано заяву про повернення суми бюджетного відшкодування за грудень 2013 року на рахунок позивача.

За результатами проведеної податковим органом позапланової виїзної перевірки правомірності нарахування позивачем бюджетного відшкодування податку на додану вартість, задекларованого на рахунок платника в банку у сумі 2396267,00 грн, відображених у податковій декларації з податку на додану вартість, поданій за грудень 2013 року вх. № від 17.01.2014, складено довідку 1787/26-53-15-01/30579869 від 31.03.2014, відповідно до якої перевіркою не встановлено порушень при відображенні позивачем у декларації за грудень 2013 року бюджетного відшкодування податку на додану вартість у сумі 2396267,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 у справі № 826/8940/14, що набрала законної сили відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2018 р., було зобов`язано Державну податкову інспекцію у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві внести заяву ТОВ «Аскоп-Україна» про повернення суми бюджетного відшкодування за грудень 2013 року в розмірі 2 396 267,00 грн за податковою декларацією з податку на додану вартість № від 17.01.2014 року та відомості про набуття такою сумою статусу узгодженої до тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Вказаним судовим рішенням у даній справі встановлено, що податковим органом в порушення вимог чинного податкового законодавства не було подано до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, Висновок про суми відшкодування податку на додану вартість в сумі 2 396 267,00 грн. Наведене позбавило позивача права на отримання з Державного бюджету України вказаної суми відшкодування податку.

У зв`язку цим, на думку позивача, внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми ПДВ в розмірі 2 396 267,00 грн на його користь відповідно до норм чинного законодавства України підлягають стягненню з Державного бюджету України інфляційні нарахування та 3 % річних, які нараховані за період з 11.04.2016 по 28.02.2019.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення вказаних сум, що нараховані позивачем на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, місцевий господарський суд виходив з доведеності обставин наявності прострочення з бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Однак колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не може погодитися з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 203/2501/15-ц.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на важливість визначення юрисдикції, яка підтверджується як закріпленням у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимянная проти Росії" (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту» (аналогічне застосування прецедентної практики ЄСПЛ викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 913/274/19).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначається Податковим кодексом України.

Згідно пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 зазначеного Кодексу сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.3 ст. 200 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов`язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від`ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду (п. 200.4 ст. 200 ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 23 ст. 200 ПК України від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ зі змінами та доповненнями суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування ПДВ. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, контролюючий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки (п. 200.11 ст. 200 ПК України).

Згідно з п. 200.12 ст. 200 ПК України контролюючий орган зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

В п. 200.7 ст. 200 ПК України визначено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, Окружний адміністративний суд міста Києва, розглядаючи справу № 826/8940/14 та стягуючи з Державного бюджету України на користь ТОВ «Аскоп - Україна» заборгованість з відшкодування ПДВ у розмірі 2 396 267,00 грн, вирішив публічно-правовий спір, встановивши порушення податковим органом строків бюджетного відшкодування та виникнення у зв`язку з цим бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ.

Справою адміністративної юрисдикції в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до наведеного у статті 4 КАС України визначення понять: суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

В ч. 5 ст. 21 КАС України унормовано, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих у зв`язку з неправомірними діями контролюючого органу з виконання обов`язку по відшкодування сум ПДВ, позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у справі, що розглядається Північним апеляційним господарським судом, заявлена була лише вимога про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, не поєднана з однією з вимог, зазначених у п. п. 1-4 ч. 1 ст. 5 КАС України.

Однак нарахування інфляційних та річних здійснюється на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Таким чином, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у п.п. 1-4 ч. 1 ст. 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19.

Посилання позивача на те, що вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду суперечить приписам Кодексу адміністративного судочинства України та попереднім висновкам суду відхиляються судовою колегією, оскільки надання оцінки відповідності/невідповідності висновків касаційної інстанції не віднесено до дискреційних повноважень суду апеляційної інстанції.

Отже, враховуючи, що пред`явлені у даній справі позовні вимоги є акцесорними, тобто такими, що залежать від основного зобов`язання - стягнення сум заборгованості з бюджетного відшкодування податку на додану вартість, вирішення якого віднесено до компетенції адміністративного суду, судова колегія приходить до висновку про віднесення даного спору до юрисдикції адміністративних судів. Відтак рішення про задоволення позовних вимог прийнято місцевим господарським судом з порушенням порядку визначення предметної юрисдикції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 226, 231 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Беручи до уваги вищенаведені висновки щодо застосування норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі № 910/4589/19 - скасувати із закриттям провадження у справі.

В порядку ч. 2 ст. 231 ГПК України роз`яснити позивачу про можливість пред`явлення ним позову до суду адміністративної юрисдикції - Окружного адміністративного суду міста Києва.

Щодо судових витрат зі сплати судового збору суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Клопотань від сторін не надходило.

Керуючись ст. ст. 129, п. 1 ч. 1 ст. 231, 269, п. 4 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві) на рішення Господарського міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4589/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4589/19 скасувати повністю.

3. Провадження у справі №910/4589/19 закрити.

4. Справу №910/4589/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено 31.08.2020