УХВАЛА

25 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 920/562/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Грузицька І. В.,

за участю представників:

позивача - Литвина П. В.,

відповідача - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 (судді: Хрипун О. О., Чорногуз М. Г., Агрикова О. В.) і рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2019 (суддя Жерьобкіна Є. А.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго"

про стягнення 1 392 345,81 грн,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" (далі - ТОВ "Сумитеплоенерго") про стягнення 943 281,10 грн пені, 292 390,42 грн - 3% річних, 156 674,29 грн інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано несвоєчасною оплатою відповідачем природного газу за договором постачання природного газу від 22.09.2017 № 6183/1718-ТЕ-29 (далі - договір від 22.09.2017), укладеного між сторонами у справі.

У відзиві на позов ТОВ "Сумитеплоенерго" просило відмовити у його задоволенні, зазначило про необґрунтованість і безпідставність позову; зокрема наголосило, що позивач провів нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, у тому числі, на грошові кошти, які були сплачені згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок № 256), хоча порушення строків оплати згідно з цим Порядком не було; відповідно до контррозрахунку відповідача розмір пені становить 942 992,70 грн, 3 % річних - 178 830,30 грн, інфляційних втрат - 150 246,94 грн.

Від ТОВ "Сумитеплоенерго" надійшло клопотання про зменшення пені на 50 %. Товариство просило врахувати його складний фінансовий стан, а також те, що не є кінцевим споживачем теплової енергії, а використовує отриманий природний газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії населенню, отже здійснення оплати поставленого позивачем газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів із ТОВ "Сумитеплоенерго" за спожиті послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії; період прострочення виконання грошового зобов`язання є незначним; прямого умислу щодо порушення зобов`язань за договором у діях відповідача немає; збитків у зв`язку з простроченням в оплаті позивач не зазнав.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 04.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Сумитеплоенерго" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 471 640,55 грн пені, 181 962,04 грн - 3 % річних, 156 674,29 грн інфляційних втрат, 19 228,76 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Також відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Сумитеплоенерго" про розстрочення виконання рішення.

Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за спірним договором в частині своєчасного проведення розрахунків за отриманий природний газ. Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум, суд визнав правомірними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 943 281,87 грн пені, 181 962,04 грн - 3 % річних, 156 674,29 грн інфляційних втрат.

Відмовляючи у стягненні з відповідача 110 428,38 грн - 3 % річних, місцевий господарський суд виходив із неправомірності проведення їх нарахування на суму коштів, що були сплачені відповідно до Порядку № 256.

Водночас, урахувавши, що ТОВ "Сумитеплоенерго" не є кінцевим споживачем, а газ придбаний за договором використовувався товариством виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; відповідач у повному обсязі сплатив основний борг; позивач не надав доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору; нарахування та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат у певній мірі компенсує позивачеві знецінення грошових коштів; суд визнав за можливе зменшити розмір пені до 471 640,55 грн на підставі положень частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.

АТ "НАК "Нафтогаз України" не погодилося із постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 і рішенням Господарського суду Сумської області від 04.12.2019 у частині відмови у задоволенні позову стосовно стягнення 471 640,55 грн пені та 110 428,38 грн - 3 % річних, у поданій касаційній скарзі просить оскаржені судові рішення у зазначеній частині скасувати, та прийняти нове рішення у цій частині, яким позов АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення пені у сумі 471 640,55 грн і 110 428,38 грн - 3 % річних задовольнити.

АТ "НАК "Нафтогаз України" у касаційній скарзі (з урахуванням уточнень) зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (в частині зменшення пені) застосував норму права (статтю 551 Цивільного кодексу України, статтю 233 Господарського кодексу України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 і не прийняв до уваги майновий стан позивача, а також суд апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення щодо відмови у стягненні 3 % річних не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі № 925/74/19 стосовно застосування Порядку № 256 у подібних правовідносинах. Скаржник наголошує на відсутності підстав для зменшення пені та необхідності стягнення 3 % річних у заявленій сумі; вважає, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими; виділення коштів з державного бюджету на погашення пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу залежить від дій самого відповідача та не звільняє відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання у виді стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Від ТОВ "Сумитеплоенерго" надійшов відзив, в якому товариство заперечує проти доводів, викладених у касаційній скарзі, вважає їх такими, що суперечать сталій судовій практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, просить залишити без змін оскаржувані у цій справі судові рішення як законні та обґрунтовані.

ТОВ "Сумитеплоенерго" у письмових поясненнях також наголошує на законності та обґрунтованості оскаржених судових рішень, звертає увагу на висновки викладені, зокрема у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, і просить залишити без задоволення касаційну скаргу.

Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020) у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Як уже зазначалося, скаржник обґрунтував наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі № 925/74/19.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження у справі № 920/562/19 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Стосовно посилань скаржника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови у справі не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення суми пені є правом суду, яке він може реалізувати у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів.

Суди попередніх інстанцій у цій справі, що розглядається Верховним Судом, з урахуванням наведених положень законодавства, дійшли висновку про зменшення розміру пені, зазначивши в судових рішеннях мотиви та обґрунтування такого зменшення. Так, зменшуючи розмір пені на 50 %, суди установили, що ТОВ "Сумитеплоенерго" не є кінцевим споживачем, а газ, придбаний за спірним договором, використовувався товариством виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; відповідач у повному обсязі погасив заборгованість за природний газ; позивач не надав доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору; нарахування та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат у певній мірі компенсує позивачеві знецінення грошових коштів. Зменшення розміру пені є правом суду і було ним реалізовано у справі № 920/562/19 за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Водночас у справі № 908/1453/14, на яку позивач посилається у касаційній скарзі, Верховний Суд, залишаючи без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 25.05.2017 і постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.07.2017, зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для зменшення пені з огляду на майновий стан сторін, наявність заборгованості позивача із заробітної плати та податковий борг, тобто у справі № 908/1453/14, на відміну від справи № 920/562/19, було відмовлено у зменшенні пені за встановлення судами відсутності обставин для такого зменшення. Правовий висновок у справі № 908/1453/18 не доводить неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчить лише про наявність у справі № 920/562/19 і у справі № 908/1453/18 різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення. Тобто у кожній із зазначених справ суди оцінювали та досліджували різні докази, які сторони подавали в обґрунтування заяв про зменшення розміру штрафних санкцій, з посиланням на положення статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, та на підставі встановлених судами обставин суди приймали відповідні судові рішення, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про подібність правовідносин у справі № 920/562/19 та у справі № 908/1453/14.

Стосовно наведених у касаційній скарзі посилань позивача на висновки Верховного Суду у справах № 910/3657/18, № 916/2286/18, № 925/74/19, колегія суддів зазначає, що у всіх цих справах рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю або частково з передачею справ на новий розгляд до суду першої інстанції, що у наведеному випадку не означає остаточного вирішення відповідних справ, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у таких справах, адже за результатами такого розгляду мають бути встановлені обставини та досліджені докази, які не були, відповідно, встановлені та досліджені під час попереднього судового розгляду, що вплине і на правові висновки судів у таких справах.

Водночас колегія суддів зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій у справі, що розглядається Верховним Судом, щодо застосування до спірних правовідносин Порядку № 256 відповідає висновкам, викладеним, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 і рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2019 у справі № 920/562/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 у справі № 920/562/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак