УХВАЛА

25 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/2587/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Тележинського М. М. (адвокат),

відповідача - Михайлець В. В. (в порядку самопредставництва),

третьої особи - Семенюка П. А. (в порядку самопредставництва),

розглянувши касаційну скаргу Державного агентства матеріального резерву України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 (головуючий - Сітайло Л. Г., судді Буравльов С. І., Пашкіна С. А.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна"

до Державного агентства матеріального резерву України,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України,

про стягнення 11372488,47 грн,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" (далі - ТОВ "ТД "Сокар Україна", Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Держрезерв, Замовник), третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономіки України), про стягнення з відповідача 11372488,47 грн, з яких: 7213285,49 грн пені, 3300068,57 грн інфляційних втрат і 3% річних в сумі 859134,41 грн, нарахованих за період з 10.04.2017 по 17.08.2017, з посиланням на статті 526, 530, 549, 611, 625, 655, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" та статтю 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням Замовником своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати продукції, поставленої Товариством за договором про закупівлю товарів за державні кошти та закладення до державного резерву від 31.01.2017 № Юр-2/42п-2014 (далі - договір про закупівлю).

Суди розглядали справу неодноразово. Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.06.2018 (суддя Пукшин Л. Г.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 (головуючий - Дикунська С. Я., судді Жук Г. А., Мальченко А. О.), позов задоволено частково. Стягнуто з Держрезерву на користь ТОВ "ТД "Сокар Україна" 7213285,49 грн. пені, 3293588,48 грн. інфляційних втрат і 3% річних в сумі 851145,26 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення та постанова мотивовані посилання на положення статей 526, 530, 549, 610, 611, 612, 617, 625, 655, 692, 693, 712 ЦК України, статті 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України), пунктів 14, 16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та статей 73, 74, 75, 76, 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що згідно з пунктом 3.5 договору про закупівлю обов`язок відповідача оплатити відвантажені Постачальником обсяги продукції (3191,6506 тон дизельного пального вартістю 81387090 грн) настав 10.04.2017, проте розрахунки за неї були здійснені Замовником повністю лише 18.08.2017 за платіжними дорученнями від 15.08.2017 № 2693 та від 18.08.2017 № 2694, тобто з простроченням виконання грошових зобов`язань, що є підставою для правомірного нарахування Товариством пені, інфляційних втрат і 3% річних за період з 10.04.2017 по 17.08.2017. При цьому апеляційним судом зазначено як про недоведеність Держрезервом обумовленості затримки розрахунків саме відсутністю виділених з державного бюджету коштів, так і про те, що відповідач не звільняється від обов`язку оплати вартості поставленого пального, незважаючи на відсутність виділення та надходження відповідних коштів з бюджету, оскільки у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 вказано, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.

Постановою Верховного Суду від 02.04.2019 (головуючий - Чумак Ю. Я., судді Дроботова Т. Б., Пільков К. М.) скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 у справі № 910/2587/18, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначена постанова аргументована тим, що: 1) судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою пункт 8.2 договору про закупівлю, за змістом якого сторони, керуючись статтями 6, 627 ЦК України, цілком правомірно домовилися про звільнення Замовника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, якщо це зумовлено, зокрема, недостатністю фінансування видатків Держрезерву з державного бюджету; 2) судами не відхилено та не надано правової оцінки наявним у справі численним листам Держрезерву, надісланим на адресу Мінекономіки України, в яких з метою уникнення сплати штрафних санкцій за договором про закупівлю Замовник упродовж березня-серпня 2017 року неодноразово просив Мінекономіки України, як головного розпорядника бюджетних коштів вирішити питання щодо відкриття асигнувань за спеціальним фондом держбюджету для проведення своєчасної оплати закладеного Товариством до державного резерву дизельного палива, посилаючись на відсутність відповідних бюджетних надходжень, що не виключає наявність підстав вважати, що затримка з оплати поставленої продукції жодним чином не залежала від волевиявлення Замовника; 3) судами попередніх інстанцій залишено поза увагою та не відхилено належним чином доводи Мінекономіки України про те, що застосування до Держрезерву (Замовника) штрафних санкцій, передбачених пунктом 14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", є неможливим з тих підстав, що виходячи зі змісту статті 15 цього Закону відповідні санкції можуть бути застосовані лише до суб`єктів господарювання - одержувачів (зберігачів) продукції державного резерву, тоді як договором про закупівлю одержувачем визначено ДО "Комбінат "Рекорд".

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 (суддя Морозов С. М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з Держрезерву на користь ТОВ "ТД "Сокар Україна" 7213285,49 грн пені, 3293588,48 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 851145,26 грн і 170370,29 грн витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Зазначені рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 526, 530, 549, 611, 625, 629, 655, 692, 693, 712 ЦК України, статті 193 ГК України, пунктів 14, 16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та статей 74, 75, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ураховуючи які суди виходили з того, що розмір штрафних санкцій, який покладається на відповідача, визначено законом. Так, у зв`язку з простроченням Замовником оплати грошового зобов`язання за договором про закупівлю на термін 130 календарних днів (з 10.04.2017 по 17.08.2017), останній несе відповідальність у виді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, Держрезерв звернувся з касаційною скаргою, у якій просить зазначену постанову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 22.04.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Ухвалою Верховного Суду від 07.07.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Держрезерву на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 910/2587/18 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 18.08.2020 о 15:45.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування норм права (статті 22 Бюджетного кодексу України, положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", пунктів 5.2, 6.1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 800/489/17 та від 06.02.2019 у справі № 9901/815/18.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/2587/18 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведений висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 22 Бюджетного кодексу України, на неправильне застосування якої апеляційним судом до спірних правовідносин посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: 1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників. Головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини 2 цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень.

Згідно з пунктами 5.2, 6.1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Мінфіну від 24.12.2012 № 1407, на неправильне застосування яких апеляційним судом до спірних правовідносин посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, головні розпорядники після отримання зведеної виписки з рахунків відкритих асигнувань за узагальненими показниками загального фонду Державного бюджету України надають Казначейству розподіли відкритих асигнувань за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету, економічної класифікації видатків та класифікації кредитування бюджету та за територіями у розрізі розпорядників нижчого рівня і одержувачів бюджетних коштів на паперових та електронних носіях за формою згідно з додатком 22 до цього Порядку. Кошти спеціального фонду державного бюджету, які є джерелом для здійснення головними розпорядниками цільових видатків державного бюджету, в регламентованому режимі акумулюються на відповідних рахунках з урахуванням вимог, встановлених законом про Державний бюджет України.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувану постанову ухвалено судом апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норм права (статті 22 Бюджетного кодексу України, пунктів 5.2, 6.1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Мінфіну від 24.12.2012 № 1407) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 800/489/17 та від 06.02.2019 у справі № 9901/815/18, оскільки предмет і підстави позовів у зазначених адміністративних справах та справі № 910/2587/18, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи № 910/2587/18, предметом позову в якій є стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат і 3% річних з огляду на прострочення виконання Замовником грошового зобов`язання за договором про закупівлю у відносинах постачання дизельного пального та під час розгляду якої місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про те, що відсутність бюджетного фінансування не виправдовує бездіяльності Держрезерву і не є підставою для його звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, у справах № 800/489/17 і № 9901/815/18 суди виходили з тих обставин, що позивач (фізична особа) не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли у зв`язку із прийняттям Указу Президента України від 10.10.2017 № 357/2017 "Про призначення суддів Верховного Суду" та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13.09.2018 про відповідність судді Московського районного суду міста Харкова Єрмак Н. В. займаній посаді відповідно, який є правовим актом ненормативного характеру (стосується призначення на посаду конкретних осіб та підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді), то і відповідно не породжує для позивача і права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

При цьому предметом адміністративних позовів у справах № 800/489/17 і № 9901/815/18 є скасування Указу Президента України від 10.10.2017 № 357/2017 "Про призначення суддів Верховного Суду" та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13.09.2018 про відповідність судді Московського районного суду міста Харкова Єрмак Н. В. займаній посаді відповідно, тобто спори у зазначених справах виникли з публічно-правових відносин, пов`язаних з процедурами призначення конкретної особи на посаду судді або кваліфікаційного оцінювання судді Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Крім того колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини у справі № 910/2587/18 регулюються положеннями статей 526, 530, 549, 611, 625, 655, 692, 693, 712 ЦК України, статті 193 ГК України, пунктів 14, 16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", які і було застосовано судами попередніх інстанцій, тоді як скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження помилково посилається передусім на неправильне застосування судами загальних норм бюджетного законодавства (статті 22 Бюджетного кодексу України, положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", пунктів 5.2, 6.1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Мінфіну від 24.12.2012 № 1407), якими спірні господарські правовідносини постачання продукції взагалі не регулюються та не можуть регулюватися в силу імперативної норми частини 1 статті 4 ГК України, згідно з якою не є предметом регулювання цього Кодексу фінансові відносини за участі суб`єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів; адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання.

Наведене, окрім різних предмета, підстав позову та фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, переконливо свідчить також про неоднакове правове регулювання спірних відносин у господарській справі № 910/2587/18 та адміністративних справах № 800/489/17 і № 9901/815/18.

Таким чином, порушене відповідачем у поданій касаційній скарзі питання щодо неправильного застосування апеляційним судом зазначених вище положень бюджетного законодавства до спірних господарських відносин, не підпадає під передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставу касаційного оскарження, суть якої полягає у застосуванні судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права (в даному випадку це норми статей 549, 625, пунктів 14, 16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв") без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 910/2587/18 касаційна інстанція встановила, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 800/489/17 і від 06.02.2019 у справі № 9901/815/18, на які помилково послався скаржник у касаційній скарзі, не міститься жодного висновку щодо питання застосування норм статті 22 Бюджетного кодексу України, положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", пунктів 5.2, 6.1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, натомість зазначені постанови ухвалено у справах з публічно-правових спорів, що виникли з правовідносин призначення суддів та проходження ними процедури кваліфікаційного оцінювання, які не є подібними з господарськими правовідносинами постачання продукції у справі № 910/2587/18.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження відповідач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державного агентства матеріального резерву України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 910/2587/18.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного агентства матеріального резерву України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 910/2587/18 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

К. М. Пільков