номер провадження справи 9/80/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2020 Справа № 908/1257/20

м. Запоріжжя

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦВІК" (69035, м.Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 5)

до відповідача: Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТРАНС" (69095, м. Запоріжжя, вул. Шкільна, буд. 2)

про стягнення суми 19622,02 грн.,

Суддя Боєва О.С.

Без виклику учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦВІК" про стягнення з відповідача: Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТРАНС" суми 17481,84 грн. основного боргу, суми 1768,09 грн. пені, суми 139,85 грн. інфляційних втрат, суми 232,24 грн. - 3% річних, всього - загальної суми 19622,02 грн.

Ухвалою господарського суду від 04.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/1257/20, присвоєно номер провадження справи 9/80/20, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

31.08.2020 справу розглянуто, за наслідками розгляду справи судом прийнято рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано ст.ст. 11, 16, 509, 530, 610, 625, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України, умовами договору поставки № 555 від 18.10.2019 та мотивовано тим, що покупцем (відповідачем) не виконано зобов`язання з оплати товару, отриманого за договором згідно з видатковою накладною № РН 10/31/09 від 31.10.2019. У зв`язку із цим позивач просить стягнути з відповідача суму 17481, 84 грн. боргу, а також суму 1768,09 грн. пені, суму 139,85 грн. втрат від інфляції та суму 232,24 грн. - 3% річних. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються зі сплаченого ним судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 23.06.2020, зокрема, зазначив, що підприємство "ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТРАНС" дійсно отримало товар за видатковою накладною № РН 10/31/09 від 31.10.2019 на суму 17481,84 грн. Станом на дату подання позовної заяви сума основного боргу становила 17481,84 грн., який було сплачено у повному обсязі згідно з платіжним дорученням № 4873 від 16.06.2020. Заборгованість виникла у зв`язку із тим, що власний дохід підприємства не покриває і 50% його обов`язкових першочергових витрат зі сплати заробітної плати та податків. На даний час діяльність відповідача є збитковою, в тому числі і через зменшення кількості пасажирських перевезень у зв`язку із встановленням карантину на всій території України, що унеможливлює своєчасне виконання договірних зобов`язань. Підприємство здійснює соціальну функцію по життєзабезпеченню міста зі здійснення регулярних пасажирських перевезень на міських маршрутах, що має велике значення, особливо, для соціально незахищених верств населення. Враховуючи оплату суми основного боргу, фінансовий стан підприємства, його соціальну функцію відповідач просить на підставі ст. 233 ГК України зменшити розмір пені до 100,00 грн. та задовольнити позовні вимоги частково, в розмірі визнаних відповідачем сум, а саме: про стягнення суми 100,00 грн. пені, суми 139,85 грн. інфляційних нарахувань, суми 232,24 грн. - 3% річних. Крім того, відповідач не погодився із заявленим позивачем розміром витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. вважає, що сума витрат є значно завищеною та такою, що не відповідає складності справи, фактичному обсягу наданих адвокатом послуг та ціні позову. Так, на думку відповідача, витрати на професійну правничу допомогу, що відповідають складності даної справи, ціні позову та фактичному обсягу наданих послуг складають 800 грн. Також відповідач просив суд розглянути питання щодо повернення позивачу з Державного бюджету 50% судового збору сплаченого при подані позову.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня усій території України установлено карантин. На засіданні Уряду 25.03.2020, запроваджено режим надзвичайної ситуації по всій території України на 30 днів, всі карантинні обмеження також подовжені на 30 днів - до 24 квітня 2020. В подальшому дію карантину продовжено. На засіданні Уряду 22 липня 2020 року постановлено продовжити дію карантину на всій території України до 31 серпня 2020.

Згідно з Законом України № 540-IХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)", який набрав чинності 02.04.2020, розділ Х "Прикінцеві положення" ГПК України доповнено пунктом наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Законом України № 731-IХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 17.07.2020, пункт 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України викладено в новій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

При цьому, згідно з п. 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 731-IХ встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Будь-яких заяв (клопотань) щодо продовження або поновлення процесуальних строків до суду від сторін не надходило.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався, відповідь на відзив до суду не подав.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на все вищевикладене, суд дійшов до висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

18.10.2019 Запорізьким комунальним підприємством міського електротранспорту "ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТРАНС" (Покупець, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СПЕЦВІК» (Постачальник, позивач у справі) укладено договір поставки № 555, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався поставити Покупцю пожежні рукави з синтетичного волокна з гайками та стволом відповідного діаметру (код ДК 021:2015 - 3511 (35110000-8 - протипожежне рятувальне та захисне обладнання) - (далі - товар), а Покупець - прийняти і оплатити товар, який постачається згідно умов Договору (п.1.1).

Сторонами також була підписана Специфікація до договору (Додаток № 1).

Найменування товару, його асортимент, загальна кількість, загальна вартість зазначені в Специфікації до Договору, яка є невід`ємною частиною Договору (п. 1.2).

Згідно з п.п. 3.1, 3.3 договору загальна сума даного договору становить: 17481,84 грн., у тому числі податок на додану вартість - 2913,64 грн. Ціна за одиницю товару визначена у Специфікації.

Відповідно до п. 4.6 Договору датою постачання товару є дата приймання Покупцем партії товару, що підтверджується підписом уповноваженого представника Покупця на всіх примірниках видаткової накладної. Перехід права власності на товар, а також ризик його випадкового знищення або псування відбувається в момент прийняття представником Покупця партії товару та підписання видаткової накладної.

В підпункті 5.1.1 пункту 5.1 договору встановлено, що Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за поставлений товар.

Згідно з п. 3.4 оплата проводиться після пред`явлення Постачальником рахунку на оплату та накладної на товар протягом 30 календарних днів з моменту передачі товару та підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної за товар.

Договір про закупівлю набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1).

Матеріали справи свідчать, що згідно з товарно-транспортною накладною № 10/31/09 від 31.10.2019 та видатковою накладною № РН-10/31/09 від 31.10.2019 ТОВ «СПЕЦВІК» було поставлено Запорізькому комунальному підприємству міського електротранспорту "ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТРАНС" обумовлений договором товар на загальну суму 17481,84 грн. Видаткова та товарно-транспортна накладні підписані представниками сторін. З боку відповідача товар отримано представником за довіреністю за № 1384 даною 25.10.2019. Позивачем виставлено на оплату рахунок-фактуру № СФ-10/17/09 від 18.10.2019 на суму 17481,84 грн.

Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія за вих. № 200227-01 від 27.02.2020 про сплату суми заборгованості за товар, поставлений за договором № 555 від 18.10.20219 на підставі вищевказаної видаткової накладеної в розмірі 17481,84 грн. У відповіді на претензію від 23.03.2020 вих. № 3/1-767 відповідач підтвердив заборгованість у вказаному розмірі. Зазначено, що виникнення заборгованості з оплати боргу спричинено дією форс-мажорних обставин через впровадження карантину і яка за можливості буде сплачена.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Приписами ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи, встановлений в п. 3.4 договору строк оплати товару, відповідач повинен був розрахуватись за товар протягом 30 календарних днів з моменту передачі товару та підписання сторонами видаткової накладної.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Граничним строком оплати товару в даному випадку є 02.12.2019, як і вказав позивач у позовній заяві.

Відповідач у відзиві підтвердив, що на дату подання позовної заяви сума основного боргу перед позивачем становила 17481,84 грн. і була сплачена у повному обсязі згідно з платіжним дорученням № 4873 від 16.06.2020, копія якого додана до відзиву.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вищенаведене, оскільки відповідач оплатив суму 17481,84 грн. основного боргу після звернення позивача з позовом до суду, провадження у справі № 908/1257/20 в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми 1768,09 грн. пені, суми 232,24 грн. - 3% річних, суми 139,85 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, слід зазначити, що нарахування згідно з розрахунком позивача здійснено на суму боргу 17481,00 грн., тобто меншу від існуючої на час звернення до суду суми заборгованості за товар на 0,84 грн., що є правом позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з розрахунком, наведеним у позовній заяві, 3% річних нараховано на суму боргу 17481,00 за період з 03.12.2019 по 12.05.2020 включно, інфляційні втрати на цю ж суму боргу - за період: листопад 2019 - березень 2020.

Наведений у позові розрахунок 3% річних в розмірі 232,24 грн. здійснено позивачем вірно, тому позовні вимоги в цій частині задовольняються судом.

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на визначений індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р.

Відповідно до рекомендацій, викладених в зазначеному листі Верховного Суду України, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, тому сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

У разі якщо розрахунки позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру нарахувань.

Як встановлено судом вище, відповідач повинен був здійснити оплату товару в термін до 02.12.2019 включно, отже, в даному випадку початком періоду нарахування втрат від інфляції є грудень 2019, в то час як позивач здійснив нарахування, починаючи з листопада 2019.

З огляду на вищезазначене, суд, здійснивши перерахунок, дійшов до висновку, що обґрунтовано заявленою до стягнення є сума 86,92 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2019 по березень 2020 (в межах заявленого позивачем періоду). В іншій частині вимог про стягнення суми втрат від інфляції судом відмовляється.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Із змісту ч.1 ст.546, ч.1 ст.547 ЦК України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною шостою ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В пункті 6.3 укладеного сторонами договору встановлено, що Покупець за затримку оплати товару більше строку, обумовленого договором, сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла на момент виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Із розрахунку пені позивача слідує, що при його здійсненні ним застосована подвійна облікова ставка НБУ, проте у договорі чітко визначено, що пеня встановлена в розмірі однієї облікової ставки НБУ.

У зв`язку із цим, здійснивши перерахунок розміру пені у відповідності до умов договору і в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що в даному випадку до стягнення належить пеня в розмірі 884,38 грн. В іншій частині вимог про стягнення пені судом відмовляється.

Відповідач, посилаючись у відзиві на скрутний фінансовий стан, збиткову діяльність підприємства, що обумовлена, зокрема, введенням обмежень у перевезеннях в міському електричному та автомобільному транспорті та соціально значиму функцію по життєзабезпеченню міста, на підставі ст. 233 ГК України просив суд зменшити розмір пені до 100 грн.

Згідно зі статтею 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірної великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язані; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз вказаних статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, при цьому повинні враховуватись певні конкретні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України відповідач, як суб`єкт господарювання, здійснює господарську діяльність на власний ризик.

За змістом ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, збитковість підприємства, відсутність у боржника необхідних коштів. Незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

У задоволенні клопотання позивача про зменшення розміру пені до 100 грн. судом відмовляється, оскільки заявником не доведено, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, судом в тому числі взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, а також те, що заборгованість на яку нараховано пеню виникла до введення карантину та початку дії пов`язаних із ним обмежень.

Викладені відповідачем обставини щодо скрутного матеріального становища не є винятковими, не спростовують наявність вини у простроченні виконання грошового зобов`язання.

На підставі всього вищевикладеного, позов задовольняється судом частково, а саме: провадження у справі в частині вимог про стягнення суми 17481,84 грн. основного боргу закривається за відсутністю предмета спору; з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 232 грн. 24 коп. 3 % річних, сума 86,92 грн. інфляційних втрат, сума 884,38 грн. пені; у задоволення іншої частини позову - відмовляється.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом. ч.ч. 1, 3 ст. 124 цього Кодексу разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

В позовній заяві було викладено попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які, крім суми сплаченого судового збору, складаються також з витрат на правову допомогу у загальному розмірі 4000 грн., виходячи з наступного розрахунку: складання позовної заяви - 1000 грн., збирання доказів - 1000 грн., представництво у суді - 1000 грн./судове засідання, складання інших процесуальних документів - 1000 грн./ документ.

Після прийняття судом позовної заяви та відкриття провадження у справі від позивача будь-яких інших документів, заяв чи клопотань не надходило.

Відповідач у відзиві виклав заперечення щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, а саме: вказав, що сума витрат є значно завищеною та такою, що не відповідає складності справи, фактичному обсягу наданих адвокатом послуг та ціні позову. Зазначив, що вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, які відповідають складності даної справи, ціні позову та фактичному обсягу наданих послуг складають 800грн.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2, ст. 16 ГПК України відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із основних засад (принципів) господарського судочинства. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126).

За змістом п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до правових висновків, що викладені в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Частиною 8 ст.129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем станом на 31.08.2020 не надано доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката, попередній орієнтовний розрахунок яких викладено у позовній заяві. Так, до позовної заяви було додано лише ордер на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «СПЕЦВІК» АР № 1015807, виданий 20.05.2020 адвокатським об`єднанням «Діалог» адвокату Загорському Д.Д. на підставі договору № 2005/20 від 20.05.2020; інших необхідних документів, в тому числі зазначеного договору про надання правової допомоги, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості позивачем суду не надано, на час розгляду справи відповідні документи в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу (їх розподілу між сторонами) судом при прийнятті рішення не розглядається.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує дії сторони щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 1 ст. 130 ГПК України встановлено, що в разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Враховуючи у сукупності те, що відповідачем після звернення позивача з позовом до суду оплачено суму основного боргу та в цілому визнано позов, як то вбачається зі змісту його відзиву, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору за ухвалою суду. Відповідна ухвала виноситься судом за клопотанням особи, яка сплатила судовий збір.

На підставі вищезазначеного та враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, в т.ч. частини 9 цієї норми, інша частина судового збору (50%) в розмірі 1051,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 130, п. 2 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 232, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Закрити провадження у справі № 908/1257/20 в частині вимог про стягнення суми 17481 грн. 84 коп. основного боргу за відсутністю предмета спору.

Стягнути з Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту "ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТРАНС" (69095, м. Запоріжжя, вул. Шкільна, буд. 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦВІК" (69035, м.Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 5, ) суму 232 (двісті тридцять дві) грн. 24 коп. - 3% річних, суму 86 (вісімдесят шість) грн. 92 коп. втрат від інфляції, суму 884 (вісімсот вісімдесят чотири) грн. 38 коп. пені та суму 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 01.09.2020.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва