ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" серпня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1299/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.,

при секретарі судового засідання Тіщенко Д.І.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - адвокат Нестерова І.В. (ордер серії ОД 477705 від 04.06.2020р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу 916/1299/20

за позовом Приватного підприємства «Вересень» (67353, Одеська область, Березівський район, с. Мар`янівка, вул. Леніна, 3, )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (65031, м. Одеса, вул. Проценка, буд. 23/4, )

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

12.05.2020 року ПП «Вересень» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх.1340/20) до ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ», в якій просить суд визнати недійсним договір поставки 123, укладений 16.04.2019 року між ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» та ПП «Вересень».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.04.2019 р. між ПП "Вересень" та ТОВ "Агро-Захист" укладено договір поставки 123, відповідно до п. 1.1 якого, відповідач зобов`язався передати у власність позивачу продукцію виробничо-технічного призначення, а позивач зобов`язався прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно додатку 4 до договору поставки від 19.04.2019р. еквівалентна сума поставленого товару складає 608 634,00 грн., згідно додатку 5 - 2 040 827,00 грн.

Разом з тим, п. 8.1 Статуту ПП "Вересень" закріплено, що вищим органом підприємства є збори учасників, тобто управління підприємством здійснює його власник, який вирішує всі питання, пов`язані з діяльністю підприємства. Згідно п. 8.7 Статуту, виключною компетенцією зборів є затвердження договорів, сума яких складає 100 000,00 грн., або еквівалентна цій сумі в іноземній валюті.

Керівництво поточною діяльністю підприємства здійснює директор, який без доручення діє від імені підприємства, в тому числі укладає договором та інші угоди, крім тих, сума яких складає більш ніж 100 000,00 грн. або еквівалента цій сумі в іноземній валюті. У цьому випадку проекти таких договорів підлягають обов`язковому затвердженню зборами учасників підприємства.

Разом з тим, спірний договір укладено директором ПП "Вересень" - ОСОБА_1 з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки правочин, сума якого становить більше 100 000,00 грн., укладено без затвердження зборами учасників підприємства.

Окрім цього, позивач вказує, що відповідачу було відомо про наявність обмежень у директора ПП "Вересень" на вчинення правочину, вартість якого перевищує 100 000,00 грн., оскільки інформація щодо наявності таких обмежень міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.05.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

05.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.14593/20), в якому останній проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що доводи позивача, викладені в позовній заяві, спрямовані лише на уникнення сплати заборгованості за договором поставки. Укладений сторонами договір фактично є схваленим ПП «Вересень», оскільки останнім було прийнято поставлений товар та здійснено його часткову оплату. Про наявність обмежень на укладення директором ПП «Вересень» оспорюваного договору відповідачу не було відомо, оскільки з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вбачалось жодного обмеження повноважень щодо представництва від імені юридичної особи.

Окрім цього, відповідачем зазначено, що 18.11.2019 року Господарським судом Одеської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі 916/3423/19 за позовом ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» до ПП «Вересень» про стягнення 3984415,52 грн. у зв`язку з неналежним виконанням ПП «Вересень» договірних зобов`язань з оплати товару за договорами поставки 126 від 18.04.2018 року та 123 від 16.04.2019 року. Таким чином, позовні вимоги про визнання договору 123 недійсним заявлені з метою уникнення відповідальності за неналежне невиконання зобов`язань.

10.06.2020 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. 14864/20) про відкладення розгляду справи та протокольною ухвалою суду від 11.06.2020 року підготовче засідання у справі відкладено на 02.07.2020 року, про що повідомлено ПП «Вересень» ухвалою від 11.06.2020р. в порядку ст.120 ГПК України.

Протокольною ухвалою суду від 02.07.2020р. відкладено підготовче засідання у справі на 08.07.2020р.

09.07.2020р. від відповідача надійшло клопотання (вх.17856/20) про долучення до матеріалів справи роздруківки рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020р. по справі 916/3423/19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.07.2020р. строк підготовчого провадження продовжено до 17.08.2020р., закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.08.2020р.

14.08.2020р. від позивача надійшла заява (вх. 21611/20) про відкладення розгляду справи, у зв`язку з находженням представника позивача - адвоката у щорічній відпустці з 10.08.2020р. по 30.08.2020р.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п.2 ч.2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В судовому засіданні 17.08.2020р. протокольною ухвалою суду відмовлено в задоволенні вказаної заяви, з огляду на те, що позивачем не надано жодних доказів неможливості участі в судовому засіданні іншого представника позивача, у зв`язку з чим не визнано причини неявки представника позивача в судове засідання поважними.

В судовому засіданні 17.08.2020р. представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву.

17.08.2020р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

16.04.2019 року між ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» в особі директора Ліберова Г.Е., який діяв на підставі Статуту, з однієї сторони, та ПП «Вересень» в особі голови Хімича С.О., який діяв на підставі Статуту з іншої сторони, укладено договір поставки 123, за умовами якого у визначені договором терміни постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього грошову суму, визначену договором.

Згідно п. 2.3 договору загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або видаткових накладних, та/або розрахунків-фактур, що визначені в п. 2.1, та які є невід`ємною частиною цього договору.

19.04.2019 року між сторонами було укладено Додаток 1 до договору поставки 123 від 16.04.2019 року, згідно п. 1.1. якого постачальник зобов`язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити на умовах основного договору товар на суму 48 023,64 грн. із встановленим строком поставки партії товару до 30.04.2019 року.

Згідно Додатку 2 від 19.04.2019 року до договору поставки 123 від 16.04.2019 року, постачальник зобов`язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити на умовах основного договору товар на суму 100 756,32 грн. із встановленим строком поставки партії товару до 30.04.2019 року.

Згідно Додатку 3 від 19.04.2019 року постачальник зобов`язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити на умовах основного договору товар на суму 245 129,16 грн. із встановленим строком поставки партії товару до 30.04.2019 року.

Згідно Додатку 4 від 19.04.2019 року постачальник зобов`язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити на умовах основного договору товар на суму 608 634,00 грн. із встановленим строком поставки партії товару до 30.04.2019 року.

Згідно Додатку 5 від 08.05.2019 року постачальник зобов`язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити на умовах основного договору товар на суму 2 040827,00 грн. із встановленим строком поставки партії товару до 10.05.2019 року.

Таким чином, загальна сума договору згідно вказаних додатків, які є його невід`ємною частиною, становить 3 043 370,12 грн.

Заявляючи вимогу про визнання договору поставки недійсним, позивач зазначає, що при укладанні договору директором ПП «Вересень» ОСОБА_1 було перевищено повноваження на укладення договору, оскільки сума договору перевищує 100 000,00 грн. або еквівалент цієї суми в іноземній валюті, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовною заявою. Разом з тим, позивачем не заявлено вимогу про визнання Додатків 1-5 до договору недійсними, не зважаючи на те, що вказані Додатки є невід`ємною частиною оспорюваного договору.

Проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

За приписами ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до п. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 92 ГК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Так, із статуту ПП «Вересень» (п. 1.2) в редакції, затвердженій рішенням зборів учасників 1 від 16.12.2011 року, вбачається, що засновниками підприємства є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно витягу з наказу 1 від 04.09.2002 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора з 04.09.2002 року.

Окрім цього, рішенням Зборів Засновників ПП «Вересень» від 16.12.2011 року обов`язки директора ПП «Вересень» покладено на ОСОБА_1 .

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що станом на день укладення оспорюваного договору - 16.04.2019 року, керівником підприємства був ОСОБА_1 . Окрім цього, зі вказаного витягу вбачається відсутність відомостей щодо наявності будь-яких обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Разом з тим, згідно статуту в редакції, затвердженій рішенням зборів учасників 1 від 16.12.2011 року (а.с.17-29), яка діяла станом на день укладення оспорюваного договору, пунктом 8.15 встановлено, що управління поточною діяльністю підприємства здійснюється виконавчим органом - директором.

Згідно п. 8.17 Статуту, директор вирішує всі питання діяльності підприємства, крім тих, які належать виключно до компетенції зборів учасників та які не заборонені чинним законодавством України.

Згідно п. 8.18 Статуту, директор підприємства без доручення діє від імені підприємства, в тому числі укладає колективний договір, договори та інші угоди, крім тих, сума яких складає більш ніж 100 000,00 грн., або еквівалента цієї суми в іноземній валюті. У цьому випадку проекти таких договорів підлягають обов`язковому затвердженню зборами учасників підприємства.

Окрім цього, згідно п.п. "п" п. 8.7 Статуту виключною компетенцією зборів є затвердження договорів, сума яких складає більш ніж 100 000,00 грн. або еквівалент цієї суми в іноземній валюті.

Разом з тим, до матеріалів позовної заяви позивачем додано копію статуту (в новій редакції) (а.с. 32-47), затвердженого Протоколом Загальних зборів учасників ПП «Вересень» 19/11 від 19.11.2019 року, в якому зазначені вище положення не зазнали змін. Оскільки Статут в новій редакції затверджено після укладення оспорюваного договору, суд не вбачає підстав для надання правової оцінки його положенням в частині наявності у директора ПП «Вересень» повноважень на укладення договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215,216 Цивільного кодексу України, ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої ст. 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв`язку з наведеним господарський суд має виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі 6-62цс16 зазначено, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа, яка звернулась до суду з вимогою про визнання правочину недійсним.

Так, зазначаючи про недійсність укладеного між сторонами договору поставки, позивач вказує на обізнаність відповідача щодо наявності обмежень повноважень директора на укладання договору, у зв`язку з тим, що умови договору містять посилання на підписання договору директором ПП «Вересень» на підставі Статуту, а також відомості щодо наявності обмежень повноважень було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Разом з тим, суд доходить висновку про недоведеність посилань позивача в цій частині, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо надання директором ПП «Вересень» директору ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» при укладанні договору на ознайомлення статуту в частині повноважень директора.

Окрім цього, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.06.2020р. (а.с. 127) встановлено, що станом на день укладення оспорюваного договору у реєстрі були відсутні відомості щодо наявності будь-яких обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Згідно ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Враховуючи встановлені обставини, суд спростовує посилання позивача щодо обізнаності відповідача про перевищення директором ПП «Вересень» наданих йому повноважень при укладанні договору.

Окрім цього, судом встановлено, що відповідачем, як стороною договору, було виконано взятий на себе обов`язок із поставки товару за договором 123 від 16.04.2019р., а позивачем, в свою чергу, було прийнято товар, про що свідчить підпис позивача на видаткових накладних, та частково сплачено його вартість.

Так, згідно видаткової накладної УТ-1278 від 13.09.2019 року та товарно-транспортної накладної УТ-1278 від 13.09.2019 року ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» передало, а ПП «Вересень» в особі ОСОБА_1 отримало товар на суму 608 634,00 грн. Згідно видаткової накладної УТ-1279 від 13.09.2019 року та товарно-транспортної накладної УТ-1279 від 13.09.2019 року ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» передало, а ПП «Вересень» в особі ОСОБА_1 отримало товар на суму 2 040 827,00 грн.

На виконання умов договору поставки 123 від 16.04.2019 року, позивачем сплачено на користь відповідача суму в розмірі 50 000,00 грн. згідно платіжного доручення 496 від 18.09.2019 року, згідно платіжного доручення 438 від 10.10.2019 року - 20 000,00 грн., що разом складає 70 000,00 грн.

Разом з тим, на підставі акту звірки взаємних розрахунків УТ-257 від 31.10.2019 року сторонами погоджено розмір заборгованості ПП «Вересень» перед ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» станом на 31.10.2019 року в сумі 3 646 441,06 грн.

Окрім цього, відповідно до статті 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.

Згідно зі статтею 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну складену за вибором покупця (отримувача) у паперовому вигляді або в електронній формі. Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до частин 198.1, 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Судом встановлено, що ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» включив до податкової накладної 80 від 13.09.2019 року суму коштів за поставку соняшника в розмірі 608 634,00 грн., з яких ПДВ становить 101 439,00 грн. Вказана податкова накладна прийнята ПП «Вересень» та подана до центрального рівня Державної податкової служби України 23.09.2019 року.

Окрім цього, ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» включено до податкової накладної 81 від 13.09.2019 року суму коштів в розмірі 2 040 827,00 грн., з яких ПДВ складає 340 137,83 грн. Вказана податкова накладна прийнята ПП «Вересень» та подана ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» до центрального рівня Державної податкової служби України 23.09.2019 року.

Разом з тим, у зв`язку із невиконанням ПП «Вересень» обов`язку зі сплати заборгованості за договором поставки, ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення заборгованості та штрафних санкцій та 18.11.2019 року Господарським судом Одеської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі 916/3423/19 за позовом ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» до ПП «Вересень» про стягнення 3984415,52 грн. При цьому, із зустрічною позовною заявою про визнання договору поставки 126 від 18.04.2018 року недійсним в межах справи 916/3423/19 ПП «Вересень» не зверталось.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.06.2020р. в справі 916/3423/19 позов ТОВ "АГРО-ЗАХИСТ" до ПП "Вересень" задоволено, стягнуто з ПП "Вересень" на користь ТОВ "АГРО-ЗАХИСТ", серед іншого, заборгованість за договором 123 від 16.04.2019р. заборгованість в розмірі 2 633 051,23 грн., з яких основний борг - 2 583 370,12 грн., пеня - 45 652,92 грн., 3% річних - 4028,19 грн. Станом на день розгляду справи вказане рішення не набрало законної сили.

Згідно ч. 1, 2 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Окрім цього, аналіз постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі 910/11079/17 свідчить, що вони містять висновок про те, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Враховуючи викладені вище обставини, судом встановлено вчинення ПП «Вересень» дій, які свідчать про наступне схвалення укладеного від його імені та в його інтересах Хімичем С.О. договору поставки 123 від 16.04.2019р., що підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними, доказами щодо прийняття поставленого відповідачем товару та здійснення його часткової оплати.

Суд також зазначає, що відповідно до пункту «і» частини п`ятої статті 41 і статті 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 25.10.2018 року у справі 910/19164/17 вказаними положеннями законодавства передбачено не укладання договорів, а їх затвердження. Тому, в разі встановлення судом, що статутом товариства право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Так, згідно положень п.п. «п» п. 8.7 Статуту виключною компетенцією зборів є саме затвердження, а не укладення договорів, сума яких перевищує 100 000,00 грн.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що дійсно мало місце укладення оспорюваного договору з перевищенням повноважень директора ПП «Вересень», однак вчинення позивачем дій, що свідчать про його подальше схвалення відповідно до положень статті 241 ЦК України, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору поставки 123, укладеного 15.04.2019 року між ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» та ПП «Вересень».

Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову приватного підприємства «Вересень» до товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» про визнання договору недійсним - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2020 р.

Суддя Ю.І. Мостепаненко