СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2020 р. Справа № 913/186/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Янтарь" (вх.№3047 Л/2) на рішення Господарського суду Луганської області від 29.07.2019 у справі № 913/186/19 (прийняте у приміщенні Господарського суду Луганської області суддею Косенко Т.В., повне рішення складено 08.08.2019)

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область,

до Селянського (фермерського) господарства "Янтарь", с.Роздольне, Старобільський район, Луганська область,

про зобов`язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Луганській області звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом про зобов`язання Селянського (фермерського) господарства "Янтарь" звільнити самовільно зайняті земельні ділянки площею 41,4 га та площею 10,12 га, які розташовані на території Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області за межами населеного пункту (для розширення фермерського господарства), що надані в постійне користування ОСОБА_1 на підставі Державних актів на право постійного користування землею серії ЛГ № та серії ЛГ № , які зареєстровані в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 40 від 21.11.1994 та за № 102 від 02.07.1996, шляхом повернення до земель державної власності (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог №542365/19 від 28.05.2019).

Рішенням Господарського суду Луганської області від 29.07.2019 позов задоволено повністю.

Зобов`язано Селянське (фермерське) господарство "Янтарь" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 41,4 га, яка розташована на території Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області за межами населеного пункту (для розширення фермерського господарства), що надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЛГ № , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 40 від 21.11.1994, шляхом повернення у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області.

Зобов`язано Селянське (фермерське) господарство "Янтарь" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 10,12 га, яка розташована на території Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області за межами населеного пункту (для розширення фермерського господарства), що надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЛГ № , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102 від 02.07.1996, шляхом повернення у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "Янтарь" на користь Головного управління Держгеокадастру у Луганській області судовий збір у сумі 3842,00 грн.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що діючий на час передачі земельних ділянок Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» від 22.06.1993 передбачав можливість надання громадянину у безоплатне користування земельних ділянок виключно за умови створення селянського (фермерського) господарства. І право на отримання такої земельної ділянки мав голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Як зазначає скаржник, посилання суду першої інстанції на Закон України «Про фермерське господарство» від 29.07.2003 є безпідставним, так як вказаний Закон був прийнятий вже після реєстрації фермерського господарства «Янтарь» та отримання земельних ділянок. Також, на думку відповідача, безпідставним є посилання на положення Земельного кодексу України від 25.10.2001, так як вони не можуть регулювати положення щодо земельних ділянок, які вже були передані у користування. Таким чином, як зазначає апелянт, судом застосовані норми закону, які не можуть бути застосовані до існуючих правовідносин.

01.11.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10311), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що спірні земельні ділянки надавались у постійне користування ОСОБА_2 як громадянину, а не селянському (фермерському) господарству «Янтарь» як юридичній особі. Крім того, як зазначає позивач, ці земельні ділянки не належали ОСОБА_2 , як члену вищевказаного фермерського господарства на праві приватної власності. А відтак, вони не входять до складу майна цього фермерського господарства та не можуть використовуватись після смерті ОСОБА_2 , адже будь-які права приватних осіб щодо вказаних земельних ділянок припинились зі смертю належного користувача. Право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 зупинено провадження у справі №913/186/19 за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства "Янтарь" на рішення Господарського суду Луганської області від 29.07.2019, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/989/18 (провадження №12-205гс19) та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №922/989/18, оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено, що правовідносини, що склалися між сторонами спору у справі №922/989/18, яка переглядається у касаційному порядку Великою палатою Верховного Суду, є подібними до правовідносин у цій справі.

23.06.2020 Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі №922/989/18, в зв`язку з чим ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 провадження у справі №913/186/19 поновлено. Призначено справу до розгляду на "27" серпня 2020 р. о 10:00 год. Встановлено учасникам справи строк до 17.08.2020 для подання заяв, клопотань, тощо.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2020 у зв`язку з відпусткою судді Шевель О.В., яка входила до складу колегії суддів, для здійснення розгляду судової справи №913/186/19 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І.В.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином ухвалою суду від 06.08.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштової кореспонденції, які повернулись до суду.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 19.03.1993 Старобільською районною державною адміністрацією було зареєстроване селянське (фермерське) господарство "Янтарь", головою якого став ОСОБА_1 .

Рішеннями виконавчого комітету Старобільської районної ради народних депутатів Старобільського району Луганської області від 17.08.1994 № 28/8 та від 23.06.1995 № 222/1 вирішено надати громадянину ОСОБА_1 у постійне користування земельні ділянки площами 40,8 га та 10,00 га, які розташовані на території Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області для розширення фермерського господарства.

На підставі вказаних рішень ОСОБА_1 отримав Державні акти на право постійного користування землею площею 41,4 га серії ЛГ № та площею 10,12 га серії ЛГ № , які зареєстровані в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 40 від 24.11.1994 та за № 102 від 02.07.1996 відповідно.

За інформацією, наданою Старобільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 09.02.2018 № 536/17.28-08, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також підтверджується інформацією від 01.02.2018 № 55 Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області, про що 02.06.2014 складено актовий запис про смерть № 06 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 03.04.2019 керівником СФГ "Янтарь" та головою господарства є ОСОБА_3 .

Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Луганській області було здійснено перевірку у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель, спірних земельних ділянок площами 41,4 га та 10,12 га, які розташовані на території Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області, за результатами якої встановлено факт використання земельних ділянок селянським (фермерським) господарством "Янтарь" без оформлення речових прав на земельні ділянки, що підтверджується актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 77-ДК/109/АП/09/01/-19 від 07.06.2019 та № 77-ДК/108/АП/09/01/-19 від 07.06.2019.

З вищенаведених актів та письмових пояснень голови СФГ "Янтарь" Трофименко Н.І., вбачається, що СФГ "Янтарь" продовжує утримувати та використовувати земельні ділянки площами 41,4 га та 10,12 га для вирощування сільськогосподарських культур.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є зобов`язання Селянського (фермерського) господарства "Янтарь" звільнити самовільно зайняті земельні ділянки площею 41,4 га та площею 10,12 га, які розташовані на території Веселівської сільської ради Старобільського району Луганської області за межами населеного пункту (для розширення фермерського господарства), що надані в постійне користування ОСОБА_1 на підставі Державних актів на право постійного користування землею серії ЛГ № та серії ЛГ № , шляхом повернення до земель державної власності, оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини 1 статті 50 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання гр. ОСОБА_1 державного акта на право постійного користування землею) громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання гр. ОСОБА_1 державного акта на право постійного користування землею) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

За змістом частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на час надання гр. ОСОБА_1 земельної ділянки у постійне користування) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Згідно із частиною 5 цієї норми на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідний державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

За змістом статті 7 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання гр. ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання гр. ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки гр. ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

За змістом статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на час надання гр. ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою) після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Тобто, законодавством, чинним на момент створення СФГ «Янтарь», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

19 червня 2003 року було прийнято новий Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Відповідно до статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (див. ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі № 6-20859св07, від 10 жовтня 2007 року у справі № 6-14879св07, від 30 січня 2008 року у справі № 6-20275св07).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).

Згідно із частинами 1, 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

У редакції п.6 Перехідних положень, яка діяла з моменту набрання чинності Земельним кодексом України до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 1 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 1 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Це означає, що громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Колегія суддів вважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент надання гр. ОСОБА_1 земельної ділянки у постійне користування, так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.

Адже правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

З моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.

У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. З урахуванням чого право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18.

Тобто, у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою СФГ «Янтарь» набуло права та обов`язки землекористувача.

Колегія суддів зазначає, що зі смертю ОСОБА_1 , якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування, таке право не є таким, що припинилось.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Луганської області від 29.07.2019 у справі № 913/186/19 слід скасувати, як таке, що прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 269, 270, п.2 статті 275, п.4 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Янтарь" задовольнити.

Рішення Господарського суду Луганської області від 29.07.2019 у справі № 913/186/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.08.2020.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя І.В. Тарасова