ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1281/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Желєзної С.П., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Алвас" до сільськогосподарського виробничого кооперативу „Криничне" про стягнення 14 215,24 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Алвас" (далі по тексту - ТОВ „Алвас") звернулось до господарського суду із позовною заявою до сільськогосподарського виробничого кооперативу „Криничне" (далі по тексту - СВК „Криничне") про стягнення неустойки у розмірі 11 949,16 грн., витрат від інфляції у розмірі 878,43 грн., трьох відсотків річних у розмірі 1387,64 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Ухвалою суду від 13.05.2020р. дана справа була призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження; встановлено відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов та заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; встановлено позивачу 5-ти денний строк з дня вручення відзиву на позов для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу триденний строк з дня вручення відповіді на відзив для подання заперечень на відповідь на відзив.

Відповідно до ч. ч. 5, 9 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються. У випадку, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх достовірності, суд не бере до уваги показання свідка.

09.06.2020р. до господарського суду від СВК „Криничне" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні заявлених ТОВ „Алвас" позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про відшкодування за рахунок позивача понесених СВК „Криничне" витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Приймаючи до уваги ненадходження до господарського суду від ТОВ „Алвас" заперечень на відповідь на відзив, господарський суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.06.2019р. між ТОВ "Алвас" (Продавець) та СВК «Криничне» (Покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів №49, згідно п.1.1 якого Продавець зобов`язується поставити у власність Покупця нафтопродукти, а Покупець зобов`язується оплатити та прийняти нафтопродукти відповідної якості для їх комерційного використання в своїй господарській діяльності на умовах , передбачених даним договором.

За умовами п. 2.3 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. кількість товару визначається за усною домовленістю сторін та відображається в накладних, і є підставою для здійснення взаєморозрахунків між сторонами.

Згідно п. 2.5 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. ціна та кількість товару, визначені на умовах цього договору та визначені при поставці нафтопродуктів в накладних, вважаються узгодженими сторонами і не вимагають складання інших доповнень до договору.

Умовами п. 4.1 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. передбачено, що поставка товару підтверджується накладними документами на товар (видатковими, товарно-транспортними накладними), що підписані представниками обох сторін.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. форма оплати - передоплата, згідно виставленого рахунку. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів банківською установою на розрахунковий рахунок Продавця.

Згідно з п. 7.3 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. з питань, які не врегульовані даною угодою, сторони керуються чинним законодавством України.

Відповідно до п. 8.1 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими особами та діє до 31.12.2019р., а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання.

На виконання прийнятих на себе за договором поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. зобов`язань ТОВ "Алвас" було виставлено СВК „Криничне" рахунок-фактуру №СФ-0000425 від 04.10.2019р. на суму 62 475,00 грн. та рахунок-фактуру №СФ-0000470 від 29.10.2019р. на суму 54 750,00 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.03.2020р. по справі №916/78/20 позовні вимоги ТОВ „Алвас" до СВК „Криничне" було задоволено шляхом присудження до стягнення на користь позивача заборгованості у сумі 97 225,00 грн. Позовні вимоги ТОВ „Алвас" у межах справи №916/78/20 були обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018р. по справі №917/1345/17 наголосила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Приймаючи до уваги склад учасників судового процесу у межах справи №916/78/20, господарський суд доходить висновку, що обставини, встановлені судом у межах зазначеної справи не повинні доказуватись під час розгляду судом даного спору.

Так, під час вирішення спору по справі №916/78/20 судом було встановлено, що ТОВ "Алвас" було поставлено СВК „Криничне" товар, загальна вартість якого складає 117 225,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи №916/78/20 видатковою накладною №РН-0000386 від 07.10.2019р. та товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №386 від 07.10.2019р. на загальну суму 62 475,00 грн.; видатковою накладною №РН-0000435 від 31.10.2019р. та товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №435 від 31.10.2019р. на загальну суму 54 750,00 грн.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару стало підставою для звернення ТОВ "Алвас" до суду із позовною заявою до СВК „Криничне" у межах справи №916/78/20 про стягнення заборгованості у сумі 97 225,00 грн.

27.03.2020р. господарським судом було видано наказ про примусове виконання рішення суду від 03.03.2020р. по справі №916/78/20.

На підставі платіжного доручення №285 від 10.04.2020р. СВК „Криничне" було перераховано на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 99 146,00 грн. в рахунок виконання рішення суду від 03.03.2020р. по справі №916/78/20, яким було присуджено до стягнення на користь позивача заборгованість у розмірі 97 225,00 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до СВК „Криничне", ТОВ "Алвас" було наголошено про наявність правових підстав для стягнення із відповідача неустойки, збитків від інфляції та трьох відсотків річних у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

При вирішенні питання щодо початкового моменту прострочення оплати товару покупцем за договором поставки господарський суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України по справі №927/1232/13 (3-121гс140) від 30.09.2014р., у відповідності до якого судом було зазначено, що згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. Разом з тим Верховним Судом України у названій постанові було зазначено, що загальні положення ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин (спір про стягнення суми боргу та трьох відсотків річних), оскільки термін виконання зобов`язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарський суд зазначає, що умовами договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. не встановлено строку, протягом якого СВК „Криничне" повинно оплатити поставлений позивачем товар, незважаючи на наявність у договорі положення про необхідність здійснювати передоплату за товар.

За таких обставин господарський суд, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України по справі №927/1232/13 (3-121гс140) від 30.09.2014р., а також у постанові Верховного Суду від 10.04.2018р. по справі №927/626/17, дійшов висновку, що обов`язок оплатити товар виникає у відповідача після його прийняття. Як зазначалось вище по тексту рішення, ТОВ "Алвас" здійснило поставку нафтопродуктів на користь СВК „Криничне" 07.10.2019р. та 31.10.2019р.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано відповідачеві до сплати збитки від інфляції у розмірі розмірі 878,43 грн. та три відсотки річних у розмірі 1387,64 грн. Слід зазначити, що позивачем було нараховано збитки від інфляції та три відсотки річних на суму заборгованості у розмірі 42 475,00 грн. протягом періоду з 05.10.2019р. по 29.10.2019р., а також на суму заборгованості у розмірі 97 225,00 грн. протягом періоду з 30.10.2019р. по 09.04.2020р.

Господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які можуть підтвердити часткову оплату товару відповідачем на умовах передоплати після виставлення позивачем рахунку та до моменту поставки товару. Проте, враховуючи висновки суду, наведені по тексту рішення вище щодо початкового моменту виникнення обов`язку здійснити оплату товару, а також позицію відповідача щодо необхідності здійснення розрахунків після поставки товару, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для здійснення нарахування збитків від інфляції та трьох відсотків річних з 08.10.2019р. (тобто з наступного для поставки товару) по 31.10.2019р. на суму заборгованості у розмірі 42 475,00 грн., а також протягом періоду з 01.11.2019р. по 09.04.2020р. на суму заборгованості у розмірі 97 225,00 грн.

При цьому, господарський суд звертає увагу відповідача, що в даному випадку, нарахування збитків від інфляції та трьох відсотків річних по кожній із видаткових накладних або шляхом поступового збільшення суми боргу, на яку здійснюється нарахування, не впливає на остаточний розмір нарахувань.

З огляду на вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що правильним розміром збитків від інфляції є сума у розмірі 878,44 грн., правильним розміром трьох відсотків річних є сума у розмірі 1368,17 грн. Наведене має наслідком необхідність часткового задоволення заявлених ТОВ "Алвас" до СВК „Криничне" позовних вимог шляхом присудження до стягнення на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 1368,17 грн. та збитків від інфляції у розмірі 878,43 грн. (відповідно до розрахунку позивача).

З посиланням на умови п. 7.3 договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р., а також приписи чинного законодавства ТОВ "Алвас" було нараховано відповідачу до сплати неустойку (пеню) у загальному розмірі 11 949,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з абзацом 3 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" (з наступними змінами і доповненнями) якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Господарський суд зазначає, що умовами договору поставки нафтопродуктів №49 від 01.06.2019р. не передбачено відповідальності за прострочення строків оплати товару у вигляді неустойки (пені) у зв`язку з чим, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ТОВ "Алвас" позовних вимог у названій частині. Позиція господарського суду із даного питання відповідає висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 27.03.2018р. по справі №904/6881/17 про необхідність відмови у задоволенні вимог про стягнення пені у випадку, якщо договором не передбачено такої міри відповідальності за неналежне виконання грошового обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, позов товариства з обмеженою відповідальністю „Алвас" до сільськогосподарського виробничого кооперативу „Криничне" підлягає частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 1368,17 грн. та збитків від інфляції у розмірі 878,43 грн. В решті позову необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, клопотання про відшкодування яких було заявлено позивачем та відповідачем, господарський суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Господарський суд зауважує, що ТОВ "Алвас" у поданій до суду позовній заяві було повідомлено, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складається із судового збору та витрат на правову допомогу, розмір яких складає 10 000,00 грн. Вказана сума витрат на правову допомогу була заявлена позивачем до відшкодування. В свою чергу, СВК „Криничне" у відзиві на позовну заяву просив суд стягнути із позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, згідно з якою від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

На підтвердження отримання правової допомоги позивачем було надано суду договір про надання правової допомоги №19/юо від 15.04.2020р., укладений між позивачем та адвокатом Воронковим В.О.; додаткову угоду №1 від 15.04.2020р. до договору про надання правової допомоги №19/юо від 15.04.2020р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, видане Воронкову В.О.; ордер, виданий адвокатом на представництво інтересів ТОВ "Алвас"; розрахунок суми судових витрат.

Слід зазначити, що положеннями додаткової угоди №1 від 15.04.2020р. до договору про надання правової допомоги №19/юо від 15.04.2020р. передбачено, що вартість адвокатських послуг складає 4500,00 грн., загальна кількість часу на надання послуг становить 6 годин, 1 година з яких включає в себе участь у судових засіданнях, вартість якої складає 1000,00 грн. Крім того, додатковою угодою передбачено необхідність оформлення акту приймання-передачі наданих послуг після їх надання адвокатом позивачеві; оплата наданих послуг здійснюється протягом 10-ти днів з дня ухвалення рішення суду по даній справі.

Натомість, у попередньому розрахунку суми судових витрат адвокатом було вказано, що ним було витрачено 14 год. на надання послуг, вартість яких складає 10 000,00 грн. Господарський суд погоджується із доводами, наведеними відповідачем у відзиві на позовну заяву, що відсутність в матеріалах справи акту наданих послуг, який має бути підписаний між позивачем та адвокатом згідно додаткової угоди №1 від 15.04.2020р., має наслідком неможливість встановлення факту погодження клієнтом всього обсягу наданих послуг та оплати їх вартості.

Враховуючи відсутність у додатковій угоді №1 від 15.04.2020р. до договору про надання правової допомоги №19/юо від 15.04.2020р. положень щодо строку, протягом якого ТОВ "Алвас" та адвокат мають підписати акт наданих послуг, господарський суд доходить висновку про доцільність та правомірність визначення обсягу наданих позивачу послуг у обсязі та за вартістю, які визначені додатковою угодою. За таких обставин, господарський суд доходить висновку про правомірність розподілу між сторонами витрат позивача на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн., тобто за виключенням часу, який мав бути витрачений адвокатом на участь у судовому засідання, оскільки дана справа була розглянута судом у порядку письмового провадження.

Оскільки вимогами ст. 129 ГПК України передбачено необхідність розподілу інших судових витрат, тобто і витрат на правову допомогу, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, господарський суд враховуючи часткове задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю „Алвас" вважає за необхідне та правомірне покласти на відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 553,15 грн.

При вирішенні питання про наявність правових підстав для розподілу між сторонами витрат на правову допомогу, понесених відповідачем, господарський суд враховує наступне.

На підтвердження отримання правової допомоги відповідачем було надано суду витяг з договору про надання правової допомоги №024 від 21.04.2020р., укладений між відповідачем та адвокатом Іскровим К.М.; додаткову угоду №1 від 20.05.2020р. до договору про надання правової допомоги №024 від 21.04.2020р.; акт приймання-передачі наданих послуг від 28.05.2020р. до додаткової угоди №1 від 20.05.2020р. до договору про надання правової допомоги №024 від 21.04.2020р. та розрахунок суми судових витрат.

Господарський суд зазначає, що умовами додаткової угоди №1 від 20.05.2020р. до договору про надання правової допомоги №024 від 21.04.2020р. передбачено необхідність підписання акту приймання-передачі наданих послуг. На виконання вказаних умов додаткової угоди 28.05.2020р. між адвокатом та відповідачем було підписано відповідний акт, згідно якого вартість наданих адвокатом послуг складає 2500,00 грн., яка має бути оплачена відповідачем протягом 30-ти календарних днів з моменту прийняття судом рішення по справі №916/1281/20.

З огляду на вищевикладене, враховуючи надання сільськогосподарським виробничим кооперативом „Криничне" доказів на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для їх розподілу між сторонами у зв`язку з частковим задоволенням заявлених товариством з обмеженою відповідальністю „Алвас" позовних вимог.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 129 ГПК України, якою передбачено необхідність розподілу витрат на правову допомогу у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для присудження до стягнення на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2104,90 грн., розмір яких є співмірним з наданими адвокатом відповідачу послугами.

Відповідно до ч. 11 ст. 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Підсумовуючи вищевикладене, керуючись ч. 11 ст. 129 ГПК України, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для присудження до стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю „Алвас" на користь сільськогосподарського виробничого кооперативу „Криничне" витрат на правничу допомогу у розмірі 1551,75 грн., що є різницею між витратами відповідача та позивача. (2104,90 грн. - 553,15 грн. = 1551,75 грн.).

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з сільськогосподарського виробничого кооперативу „Криничне" /68742, Одеська обл., Болградський р-н, с. Криничне, вул. Інзовська, буд. 146, ідентифікаційний код 03768954/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Алвас" /68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Соборна (колишня Калініна), буд. 33, кв. 2; ідентифікаційний код 23856703/ три відсотки річних у розмірі 1368,17 грн. /одна тисяча триста шістдесят вісім грн. 17 коп./, збитки від інфляції у розмірі 878,43 грн. /вісімсот сімдесят вісім грн. 43 коп./, судовий збір у розмірі 332,14 грн. /триста тридцять дві грн. 14 коп./.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Алвас" /68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Соборна (колишня Калініна), буд. 33, кв. 2; ідентифікаційний код 23856703/ на користь сільськогосподарського виробничого кооперативу „Криничне" /68742, Одеська обл., Болградський р-н, с. Криничне, вул. Інзовська, буд. 146, ідентифікаційний код 03768954/ витрати на правову допомогу у розмірі 1551,75 грн. /одна тисяча п`ятсот п`ятдесят одна грн. 75 коп./.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 31 серпня 2020 р.

Суддя С.П. Желєзна