ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

11.08.2020 р. м. Ужгород Справа № 907/559/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Закарпатінтерпорт, м. Чоп

до відповідача Закарпатської митниці ДФС, м. Ужгород

про стягнення 157 438 грн. 68 коп. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тягнибок К.О.

представники:

Позивача Логойда В.М., адвокат, ордер серії ЗР № 45019 від 16.10.2019 року

Відповідача Марканич В.М., довіреність № 62/24/07-70-10 від 04.03.2020 року

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю Закарпатінтерпорт, м. Чоп заявлено позов до відповідача Закарпатської митниці ДФС, м. Ужгород про стягнення 157 438 грн. 68 коп. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу.

Позивач просить суд задоволити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доданими до матеріалів справи документальними доказами. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що внаслідок заборони експорту з України ділової деревини (ліса-кругляка) та затримання транспортних засобів з вантажем "ліс", позивач за замовленням відповідача на підставі договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 309 від 23.12.2016 року, надав послуги вивантаження і зберігання вантажу "ліс" у загальному обсязі 452,41 куб.м. на власних об`єктах у м. Чоп та м. Мукачево. Вказує на те, що після закінчення строку дії договору майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача до 21.08.2017 року, при цьому, оплату за надані у 2017 році послуги відповідач не здійснив. Враховуючи узгоджену між сторонами договору ставку 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу, на думку позивача, сума наданих та неоплачених послуг по зберіганню за вказаний період складає 157 438 грн. 68 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву проти позову заперечив та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Стверджує про те, що між сторонами спору у період з 01.01.2017 року по 21.08.2017 року між сторонами спору не було договірних відносин і позивач не звертався до відповідача з приводу переданих йому на зберігання лісоматеріалів або наявності заборгованості. Крім того, відповідач наголошує, що позивачем не надано жодних доказів щодо здійснення позивачем функцій по зберіганню лісоматеріалів (відсутні належні та допустимі докази нарахування заробітної плати працівникам за охорону переданого майна, витрат, пов`язаних із функціонуванням місяця зберігання тощо).

Стверджує відповідач також і про те, що згідно договорів зберігання № 309 від 23.12.2016 року, № 251 від 18.11.2016 року, № 240/179 від 04.07.2016 року, № 319 від 27.12.2016 року, укладених із позивачем, останньому було перераховано кошти у розмірі 692 800 грн., а всього було перераховано позивачу згідно відповідних договорів за 2016-2019 роки (щодо зберігання, вантажних робіт, охорони, оренди) у розмірі 2 082 000 грн. Разом з тим, за твердженням відповідача, згідно актів взаємних розрахунків за 2016-2018 роки відповідачем проведено розрахунки з позивачем у повному обсязі та заборгованість перед позивачем відсутня.

Наголошує відповідач на тому, що задоволення позовних вимог призведе до блокування рахунків митниці до кінця наступного бюджетного року, що матиме наслідком повне зупинення обслуговування митної інфраструктури в Закарпатській області, нанесення непоправної шкоди суспільству та міжнародному іміджу держави Україна.

Не погоджується відповідач і з аргументами позивача щодо причин відсутності заборгованості в актах звірки. Зокрема, зазначає, що виявлення та фіксування активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання, забезпечуються при проведенні інвентаризації, яку підприємства зобов`язані проводити відповідно до ст. 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

У відповіді на відзив, додатково поданих клопотаннях та поясненнях представника позивача, наданих у судовому засіданні, позивач наголошує, що питання розрахунків за продовження зберігання майна після завершення строку дії договору зберігання прямо врегульоване ст. 946 Цивільного кодексу України; позивач неодноразово звертався до відповідача за врегулюванням заборгованості, хоча, за законом не був зобов`язаний це робити; несення та облік витрат по наданню послуг по зберіганню є внутрішнім питанням позивача і не входить в предмет доказування по справі; співмірність витрат на зберігання з вартістю затриманого митницею майна не може бути підставою для відмови від оплати фактично наданих послуг; стан бухгалтерського обліку та положення актів звірки взаємних розрахунків не є встановленою законом підставою припинення цивільних (господарських) зобов`язань, а крім того, спірні суми не включалися в акти звірки у 2017 і 2018 роках через непідписання відповідачем актів про надання послуг по зберіганню за січень-серпень 2017 року; можливість блокування рахунків відповідача не є підставою для відмови від виконання господарських зобов`язань, а також не може призвести до зупинення виконання відповідачем своїх функцій; розрахунок позовних вимог є правильним, на додаткове обґрунтування чого позивачем подано калькуляцію вартості послуг.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив та у наданих усних поясненнях в цілому підтримав підстави заперечень проти позовних вимог, зазначені у відзиві на позов. Разом з тим, підтвердив, що затриманий митницею вантаж (лісоматеріали) справді було розміщено на зберіганні у позивача та майно продовжувало зберігатися у останнього і після завершення дії договору.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та відповідачем.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд Встановив:

Позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПрАТ Закарпатінтерпорт () у зв`язку з проведеною з 01.03.2017 року реорганізацією останнього шляхом перетворення (зміни організаційно-правової форми) у Товариство з обмеженою відповідальністю Закарпатінтерпорт (), що підтверджується наданою у матеріали справи випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідач станом на момент прийняття рішення у справі також знаходиться у процедурі припинення, а саме, реорганізації шляхом приєднання до Закарпатської митниці Держмитслужби () згідно з постановою Кабінету Міністрів України Про утворення територіальних органів Державної митної служби № 858 від 02.10.2019 року, проте, згідно з даними з ЄДРЮОФОПтаГФ його діяльність на момент прийняття рішення суду ще не припинено, а отже підстав для застосування ст. 52 ГПК України суд наразі не знаходить.

Між Приватним акціонерним товариством Закарпатінтерпорт (зберігачем, позивачем у справі) та Закарпатською митницею ДФС (поклажодавцем, відповідачем у справі) було укладено договір зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 309 від 23.12.2016 року, відповідно до п. 1.1. якого поклажодавець передав на відповідальне зберігання майно, що перебуває під митним контролем, а саме, вилучені за протоколами про порушення митних правил Закарпатською митницею ДФС лісо- та пиломатеріали, а зберігач - забезпечує його зберігання за адресами: м. Мукачево, пров. Шевченка, 1 та м. Чоп, вул. Ужгородська, 1.

На підтвердження факту передачі майна на зберігання, у відповідності до п. 1.2. договору, сторонами були складені видаткова накладна (вимога) № 372 від 26.12.2016 року та акт приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання б/н від 26.12.2016 року. Згідно вказаних прибутково-видаткових документів відповідачем передано на відповідальне зберігання позивачу лісоматеріали круглі із деревини ялини, які відповідають вимогам дров по ГОСТ 3243-88; код УКТ ЗЕД , у кількості 452,41 м3, загальною вартістю 180 964 грн., затримані відповідачем згідно протоколу про порушення митних правил № 2428/30501/16 від 22.12.2016 року. Факт передачі майна на зберігання згідно вказаних документів представники обох сторін у судовому засіданні підтвердили.

Відповідно до положень договору № 309 від 23.12.2016 року відповідач мав право у будь-який час вимагати у позивача негайного повернення (повністю або частково) майна, яке знаходиться на зберіганні (п. 2.1.2. Договору), а позивач обов`язок повертати майно відповідачу за першою вимогою останнього (п. 2.2.7. Договору). Таке повернення майна позивачем відповідачу було здійснено згідно з доданими до матеріалів справи прибутковою накладною (вимогою) № 76 від 21.08.2017 року та актом прийому-передачі матеріальних цінностей від 21.08.2017 року, у розмірі 452,41 м3. Факт повернення майна із зберігання згідно вказаних документів представники обох сторін у судовому засіданні підтвердили, заперечень щодо кількісних та якісних показників майна, що поверталося із зберігання, з вищевказаних документів не випливає і представником відповідача не заявлено.

Строк дії договору сторонами встановлено у п. 7.1. Договору, яким визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, діє до 31.12.2016 року та у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. При цьому згідно п. 4.1. договору зберігачу заборонено вчиняти щодо майна, переданого на відповідальне зберігання, будь-які дії без дозволу поклажодавця.

Після закінчення бюджетного 2016 року майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача, а 21.08.2017 року було повернуто в повному обсязі згідно з видатковою накладною № 76 від 21.08.2017 року та актами прийому-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 21.08.2017 року.

Посилаючись на ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, внаслідок невизнання відповідачем обов`язку оплатити надані послуги зберігання за період з 01.01.2017 року до 21.08.2017 року, позивач просить стягнути суму 157 438 грн. 68 коп., яка відповідає узгодженій між сторонами ставці в розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу в примусовому порядку.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Нормою ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново господарськими визнаються цивільно правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на виконання укладеного між сторонами спору Договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 309 від 23.12.2016 року, позивачем було прийнято на зберігання від відповідача лісо-пиломатеріали у загальному обсязі 452,410 м3. При цьому, матеріали справи не містять, та не заперечується і жодною із сторін спору, що після закінчення строку дії договору, а саме, після 31.12.2016 року майно було належним чином повернуто поклажодавцеві (відповідачу) 21.08.2017 року.

Приписами ст. 946 Цивільного кодексу України визначено, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. При цьому, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За твердженням позивача, не спростованим відповідачем, за послуги по зберіганню вантажу між сторонами було узгоджено ставку в розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу.

Вказана обставина підтверджується і п. 3.4. Договору, де погоджена сума (ціна) договору у 2016 році. Зокрема, послуги зберігання за договором у 2016 році складають суму 172 059 грн. 70 коп.

При цьому, у відповідності до п. 7.1. Договору, цей договір, який укладено 23.12.2016 року, поширює свою дію і на правовідносини, що виникли між сторонами з 01.11.2016 року.

Тобто, вартість послуг зі зберігання майна визначена у п. 3.4. договору включає в себе не тільки вартість послуг по зберіганню майна, переданого на таке зберігання згідно видаткової накладної № 372 від 26.12.2016 року та акту приймання-передачі від 26.12.2016 року, які є предметом дослідження у даній справі, але і вартість послуг по зберіганню майна, що було передано на зберігання за іншими документами з 01.11.2016 року.

Із долучених позивачем до матеріалів справи розрахунково-видаткових документів вбачається, що за договором зберігання № 309 від 23.12.2016 року на зберігання позивача було передано вантаж, вартість зберігання якого, виходячи із обрахування її у розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу за добу, склала суму 172 059 грн. 70 коп., що визначена умовами п. 3.4. Договору.

За таких обставин, суд вважає доведеною вартість послуг зі зберігання 1 м3 вантажу протягом доби, яка склала суму 1 грн. 50 коп.

Судом встановлено, що факт повернення переданого на зберігання майна поклажодавцю 21.08.2017 року підтверджено долученими до справи доказами (п/накладною № 76 від 21.08.2017 року та актом прийому-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 21.08.2017 року).

Відтак, суд вважає підтвердженим належними і допустимими доказами факт зберігання позивачем на замовлення відповідача майна (деревини) у кількості 452,41 м3 у період з 26.12.2016 року по 21.08.2017 року (включно).

За таких обставин, зважаючи на визначений ст. 946 Цивільного кодексу України обов`язок внести плату за час зберігання речі після закінчення дії договору, вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з тим, суд констатує, що договором № 309 від 23.12.2016 року, як і застосовуваними до спірних правовідносин положеннями чинного цивільного та господарського законодавства, не передбачено обов`язку позивача робити будь-які повідомлення на адресу відповідача у зв`язку з припиненням строку дії договору зберігання (щодо необхідності забрати майно чи розпорядитися ним іншим чином тощо). У зв`язку з цим, суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивач не звертався до відповідача щодо необхідності врегулювання даного питання. Крім того, вказані твердження відповідача спростовуються матеріалами справи, які містять листи позивача, надіслані на адресу відповідача та Закарпатської обласної державної адміністрації № 79 від 24.05.2017 року, № 184 від 18.12.2017 року та № 45 від 07.08.2019 року з доказами їх подання відповідачу нарочним та надсилання поштовим зв`язком, в яких ставилось питання про підписання договорів зберігання на 2017 рік (або пролонгації вже існуючих договорів) та фінансування видатків митниці на оплату послуг позивача у 2017 році.

Позивачем у матеріали справи надані копії актів здачі-приймання робіт (надання послуг), рахунків та банківських виписок, з яких випливає, що сторони узгодили і використовували у 2016 році тариф за зберігання у розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 лісу/добу.

Згідно ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Судом встановлено, що фактичний час зберігання майна після передбаченого договором строку склав з 01.01.2017 року по 21.08.2017 року 232 дні. Наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок позовних вимог зазначає ту саму ставку за зберігання, яка склалася у відносинах між сторонами станом на 31.12.2016 року (1,50 грн./1м3/доба). Необхідності застосування до спірних правовідносин іншого розміру плати за час фактичного зберігання майна сторонами не заявлено і не обґрунтовувалося. Перевіривши вказаний позивачем у позовній заяві розрахунок заборгованості, судом встановлено, що такий здійснено правильно (232 дні*1,50 грн.* 452,41 м3 = 157 438 грн. 68 коп.), а відповідні посилання відповідача на необґрунтованість розрахунку суд відхиляє, як безпідставні.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 157 438 грн. 68 коп. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу документально доведеними та обґрунтованими. Позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Стосовно заперечень відповідача щодо відсутності у матеріалах справи доказів фактичного несення і бухгалтерського обліку позивачем витрат на зберігання майна, переданого відповідачем на відповідальне зберігання згідно з договором № 309 від 23.12.2016 року, суд зазначає, що сам факт повернення позивачем майна відповідачу 21.08.2017 року у повному обсязі і без зауважень щодо його стану з боку відповідача у накладній/акті приймання-передачі від 21.08.2017 року підтверджує належне виконання договору позивачем і його право вимагати від відповідача проведення оплати наданих послуг. При цьому, не має юридичного значення і, відповідно, не входить до предмету доказування по справі, факт своєчасності і повноти розрахунків позивача по заробітній платі, податках, комунальних послугах та інших витратах, які позивач несе на користь інших осіб у зв`язку з виконанням ним господарських зобов`язань перед відповідачем.

Суд також не вважає такими, що відносяться до суті спору, посилання відповідача на значну вартість наданих послуг порівняно з вартістю майна, що зберігалося, а також на негативні наслідки для фінансового стану відповідача у разі задоволення позовних вимог, оскільки вказані аргументи цивільним та господарським законодавством, зокрема, ст. ст. 526, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, не розглядаються в якості підстави для відмови від виконання взятих на себе господарських зобов`язань. Враховуючи це, суд не вважає обґрунтованим посилання відповідача на порушення позивачем загальних засад цивільного законодавства, зокрема, принципів розумності, добросовісності та справедливості.

Суд відхиляє також посилання представника відповідача на те, що згідно п. 3.3. договору № 309 від 23.12.2016 року оплата за надані послуги може бути проведена виключно за наявності відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі на рахунку відповідача та надання дозволу на проведення оплати органами Державної казначейської служби України. Зазначений механізм використання бюджетних коштів передбачений договором № 309 від 23.12.2016 року для виконання зобов`язання, яке брав на себе відповідач у період з 23 по 31 грудня 2016 року, тоді як позов пред`явлено у зв`язку з вимушеним продовженням зберігання майна позивачем внаслідок бездіяльності відповідача, правові наслідки чого прямо передбачені ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, яка не ставить необхідність оплати фактично одержаних відповідачем послуг в залежність від наявності коштів у відповідача чи отримання ним будь-якого дозволу інших осіб на використання таких коштів.

Суд також погоджується з посиланням позивача на прецедентну практику Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" щодо неправомірності посилання бюджетної установи на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання нею грошових зобов`язань, тим більше по фактично отриманих послугах. Зазначений підхід також відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 08.07.2019 року у справі № 910/4375/18.

Разом з тим, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо того, що рахунок № 44 за надані послуги, як і акт виконаних робіт № 42, було виставлено лише 07.08.2019 року, тобто, за спливом 2 років після фактичного надання послуг, оскільки матеріалами справи, зокрема, доданою до матеріалів справи перепискою сторін та поясненнями представника відповідача підтверджується, що відповідач не визнавав і продовжує не визнавати заборгованість по оплаті за надання послуг у 2017 році. За таких обставин, направлення позивачем рахунків та актів виконаних робіт відповідачу за допомогою поштового зв`язку по спливу тривалого строку, протягом якого позивач намагався врегулювати спірні відносини шляхом переговорів, не суперечить положенням чинного законодавства. Суд констатує, що законодавством України не встановлені строки, протягом яких зберігач вправі запропонувати поклажодавцю задокументувати у бухгалтерському обліку господарську операцію, що мала місце між ними. Водночас, суд відзначає, що визначальними для фіксації взаємовідносин сторін і підтвердження надання послуг по зберіганню у даному випадку є прибутково-видаткові документи щодо передачі майна на зберігання та повернення такого майна сторонами, а також наявна у матеріалах справи копія інвентаризаційного опису матеріальних цінностей, прийнятих на відповідальне зберігання, від 22.06.2017 року, яким сторони підтвердили продовження зберігання майна відповідача позивачем станом на вказану дату, тоді як рахунок на оплату та акт наданих послуг, незалежно від дати їх виставлення, носять допоміжний характер і використовуються в першу чергу для цілей бухгалтерського обліку. Тобто, факт непідписання акту наданих послуг відповідачем чи дата його надіслання відповідачу самі по собі не можуть бути підставою для твердження відповідача про відсутність у нього відповідного грошового зобов`язання по оплаті наданих послуг.

У цьому же контексті суд оцінює і твердження відповідача про відсутність заборгованості, стягнення якої є предметом позову, у актах звірки взаєморозрахунків сторін, що підписувалися у 2017 та 2018 роках. Акт звірки взаєморозрахунків, як документ, що свідчить про стан відображення заборгованостей сторін в їхніх регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку, може надавати суду важливу додаткову інформацію по справі, а у випадках, прямо передбачених законом, може навіть мати юридичне значення (наприклад, для переривання перебігу позовної давності згідно ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України при визнанні заборгованості стороною, яка цей акт підписала). Однак у випадку, якщо такий акт звірки явно суперечить змісту первинних господарських документів (у даному випадку прибуткових/видаткових накладних та актів приймання-передачі матеріальних цінностей), перевагу слід віддавати первинним документам, які свідчать про фактичних рух товарів/виконання робіт/надання послуг, тобто фактичне виконання господарського зобов`язання. У даному випадку, явна суперечність між положеннями актів звірки та прибутково-видатковими документами, які відображають фактичний рух товарно-матеріальних цінностей (в сукупності з положеннями ст. 946 Цивільного кодексу України щодо фінансових наслідків такого руху), тягне за собою застосування ч. 3 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні, згідно з якою права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.

Заперечення відповідача про відсутність заборгованості з огляду на підписані між сторонами акти звірки судом відхиляються з огляду на наступне. Відповідно до вимог чинного законодавства, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.03.2019 року у справі № 910/1389/18.

З огляду на таке, сам факт відсутності зафіксованої в акті спірної заборгованості відповідача перед позивачем не спростовує наведених вище висновків суду щодо доведеності факту надання позивачем послуг зберігання протягом періоду: 01.01.2017-21.08.2017 та, відповідно, обов`язку їх оплатити відповідачем, оскільки такі ґрунтуються на зібраних у справі та оцінених судом в сукупності доказах.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

З врахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 2 361 грн. 58 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Закарпатської митниці ДФС, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 20 () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Закарпатінтерпорт, 89502, Закарпатська область, м. Чоп, вул. Берег, буд. 95 () суму 157 438 (Сто п`ятдесят сім тисяч чотириста тридцять вісім гривень) грн. 68 коп. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, а також суму 2 361 (Дві тисячі триста шістдесят одна гривня) грн. 58 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

4. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 28.08.2020 року.

Суддя Пригара Л.І.