Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2020 р. м. Рівне Справа № 918/334/20

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у підготовчому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (33013, м. Рівне, вул. Кн.Володимира,71-Б, )

до відповідача Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Костянтина Острозького, 23, )

про стягнення заборгованості

В судовому засіданні приймали участь:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовом до комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради, в якому просить, із врахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та уточнення позовних вимог, стягнути із останнього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01.11.2019 року по 30.06.2020 року у розмірі 1 244 346,18 грн., за прострочення оплати за період з 10.12.2019 по 31.07.2020 року пеню у розмірі 86297,29 грн. та 3% річних у розмірі 15313,56 грн.. Дану позовну заяву обгрунтовує наступним. На виконання умов договору №4042-ВЦ від 28.12.2018 року Позивачем, за період з листопада 2019 року - по березень 2020 року поставлено Відповідачу електричну енергію в кількості 483599 кВт-год на загальну вартість 1 289 154,54 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання - передавання електричної енергії: №А- за листопад 2019 року від 30.11.2019; №А- за грудень 2019 року від 31.12.2019; №А- за січень 2020 року від 31.01.2020; № А- за лютий 2020 року від 29.02.2020; № А- за березень 2020 року від 31.03.2020 року, №А- за квітень від 30.04.2020 року. За період з 01.05.2020 року по 30.06.2020 року Позивачем поставлено Відповідачу електричну енергію в кількості 3042 кВт-год на загальну вартість 8324,31 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання - передавання електричної енергії: №А- від 31.05.2020 року, № від 30.06.2020 року. Однак, вказана сума Відповідачем оплачена лише частково. Залишок неоплаченої Відповідачем вартості спожитої електричної енергії за період з листопада 2019 року по червень 2020 року, становить 1 244 346, 18 грн., пеня за прострочення оплати у розмірі 86 297,29 грн. та 3% річних у розмірі 15 313,56 грн. за період з 10.12.2019 по 31.07.2020 року.

Всього Позивач просить стягнути із Відповідача, із врахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог 1 345 957,03 грн..

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 14 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "05" травня 2020 р..

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 червня 2020 року розгляд справи відкладено на 04.08.2020 року.

04.08.2020 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.14р за №217 відповідачем відкрито розподільчі рахунки за спеціальним режимом з яких безпосередньо банком здійснюється оплати за використаний природний газ та за послугу щодо розподілу природного газу. Разом з тим, кошти розподіляються автоматично банком від їх надходження.

Разом з тим, однією із причини не своєчасної оплати за дану послугу є арешт коштів відповідача з 20.06.19р. та несвоєчасний розрахунок споживачів за використану теплову енергію.

Відповідач є підприємством комунальної форми власності і займається виробництвом, транспортуванням та розподіленням теплової енергії населенню, підприємствам та організаціям по м. Дубно по встановлених тарифах, підприємство існує лише із діючого тарифу на теплову енергію, яка подається лише в опалювальний період, збиток підприємства станом на 31.03.20р становить 18,134 млн. грн..

Крім того, Відповідач просить суд, посилаючись на ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшити суму пені, яка підлягає стягненню, на 99 % із врахуванням, майнового стану Відповідача, та те, що заборгованість за природний газ, отриманий Відповідачем від Позивача, виникла через несплату споживачами заборгованості за використану теплову енергію, різницю в тарифах серед населення, організаціям, установам, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, і які із державного бюджету Відповідачу не відшкодовані, виконання зобов`язання останнім до прийняття рішення у справі - оплату основної заборгованості та те, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі із відсутністю основного боргу, збитків кредитора, а також із врахуванням специфіки діяльності Відповідача, діяльності якою є збитковою. Підприємство існує лише із діючого тарифу на теплову енергію, яка подається лише в опалювальний період.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 серпня 2020 року.

Представники Позивача та Відповідача в судове засідання 18.08.2020 року не з`явились, подали суду заяви про розгляд справи за відсутності повноважного представника. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником відповідача подана суду заява від 18.08.2020 року, в якій просить пояснення, подані до суду за №382 від 18.08.2020 року не брати до уваги. Також 18.08.2020 представник Відповідача подав заяву в якій суму боргу 1244346,18 грн. за спожиту електричну енергію за період з 01.11.2019 по 30.06.2020 року визнає повністю. Крім того, просить пеню у розмірі 86297,29 грн. та 3% річних у розмірі 15313,56 грн. зменшити на 50%. Крім того, просить при винесенні рішення, повернути Позивачу з Державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову до суду.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

28.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія", як Постачальником та Комунальним підприємством "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради, як Споживачем укладено Договір №4042-ВЦ про постачання електричної енергії споживачу (далі по тексту Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договір про постачання електричної енергії споживачу встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії.

Умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії (ПРРЕЕ), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (п. 1.2 Договору).

Пунктом 3.1.8. ПРРЕЕ встановлено, що договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання споживачу всього обсягу фактичного споживання електричної енергії за певним об`єктом у певний період часу одним електропостачальником відповідно до обраної споживачем комерційної пропозиції.

Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається (п.3.1.9 ПРРЕЕ).

Згідно з п. 2.1. Договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору.

Початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена у заяві-приєднанні, яка є додатком № 1 до цього Договору (п. 3.1. Договору).

Постачальник за цим Договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком № 2 до цього Договору. (п. 3.3. Договору).

Для забезпечення безперервного надання послуг з постачання електричної енергії споживачу постачальник зобов`язується здійснювати своєчасну закупівлю електричної енергії в обсягах, що за належних умов забезпечать задоволення попиту на споживання електричної енергії споживачем. (п.4.1. Договору).

У відповідності до п. 5.1. Договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до договору.

На підставі п.5.3. Договору ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим Договором, у тому числі у разі її зміни.

Розрахунковим періодом за договором є календарний місяць (п. 5.4 Договору).

У п. 5.6 Договору сторонами погоджено, зокрема, що оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, зазначений у комерційній пропозиції. Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього Договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.

Згідно пп. 2.1. п. 2 Комерційної пропозиції від 10.06.2019 та пп. 2.1. п. 2 Комерційної пропозиції від 10.12.2019 (додаток № 2 до Договору), Споживач здійснює оплату за фактично відпущену електричну енергію в розрахунковому періоді відповідно до даних комерційного обліку і наданих рахунків за спожиту електричну енергію.

По закінченню розрахункового періоду, Постачальник здійснює остаточний розрахунок (перерахунок) за фактичним обсягом споживання електричної енергії Споживачем та надає Споживачу рахунок-фактуру на оплату за фактично спожиту електричну енергію у розрахунковому періоді. Споживач здійснює оплату протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунку грошовими коштами на рахунок TOB «РОЕК», але не пізніше ніж до 10 числа місяця, що слідує за розрахунковим (п. 3 Комерційної пропозиції від 10.06.2019 та п. 3 Комерційної пропозиції від 10.12.2019 (додаток № 2 до Договору).

Як встановлено судом, на виконання умов договору, Позивачем за період з листопада 2019 року - по червень 2020 року поставлено Відповідачу електричну енергію в кількості 558275 кВт-год на загальну вартість 1484613,80 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передавання електричної енергії: №А- за листопад 2019 року від 30.11.2019; №А- за грудень 2019 року від 31.12.2019; №А- за січень 2020 року від 31.01.2020; № А- за лютий 2020 року від 29.02.2020; № А- за березень 2020 року від 31.03.2020; за квітень 2020 року №А- від 30.04.2020 року; за травень 2020 року №А- від 31.05.2020 року; за червень 2020 року №А- від 30.06.2020 року.

На вказану кількість та вартість спожитої електричної енергії, Позивачем виставлено Відповідачу рахунки-фактури:№ за листопад 2019 року від 30.11.2019; № за грудень 2019 року від 31.12.2019; № за січень 2020 року від 31.01.2020; № за лютий 2020 року від 29.02.2020; № за березень 2020 року від 31.03.2020, за квітень 2020 року № від 30.04.2020 року; за травень 2020 року № від 31.05.2020 року, за червень 2020 року № від 30.06.2020 року .

Відтак, Позивачем за період з 01.11.2019 року по 30.06.2020 року поставлено Відповідачу електричну енергію на загальну вартість 1484613,80 грн. з ПДВ. Однак, Відповідачем оплату здійснено лише частково.

Відповідно до п. 5.2.1 ПРРЕЕ електропостачальник має право на своєчасне та в повному об`ємі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.

Пунктом 5.5.5 ПРРЕЕ передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно з п. 4.21 ПРРЕЕ оплата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію має здійснюватися згідно із строками, встановленими договором та сформованим відповідним учасником роздрібного ринку платіжним документом.

Таким чином, Відповідач в порушення договірних зобов`язань не в повному обсязі розрахувався з Позивачем за спожиту електричну енергію у зв`язку з чим станом на 01.07.2020 має заборгованість перед Позивачем в сумі 1 244 346,18 грн..

У відповідності до п. 9.1. Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором, його Додатками та чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що Договір є укладеним, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток останніх, на час розгляду справи доказів недійсності договору, зокрема відповідних судових рішень, суду не надано.

На адресу споживача постачальник направив претензію №472 від05 березня 2020 року. Однак, претензія Відповідачем залишена без задоволення.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину, який за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

При вирішенні спору господарський суд враховує положення ст. 67 Господарського кодексу України, відповідно до якої відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначаються Господарським кодексом України. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті11, 509 ЦК України), які суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України, ст. 193 ГК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з ч. 1ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Частиною 2 ст. 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Частиною 1ст. 633 ЦК України унормовано, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

За ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Закон України "Про ринок електричної енергії" від 13.04.2017 року № 2019-VIII визначає правові, економічні, організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Пунктом 3.1.7 ПРРЕЕ встановлено, що договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником.

У разі офіційного оприлюднення комерційної пропозиції електропостачальник не має права відмовити споживачу у приєднанні до договору на умовах цієї комерційної пропозиції, якщо технічні засоби вимірювання та обліку електричної енергії забезпечують виконання сторонами умов комерційної пропозиції. На вимогу споживача електропостачальник має надати письмовий примірник договору, підписаний з його боку. Якщо сторони досягли згоди щодо укладення договору на інших умовах, відмінних від тих, які містяться у комерційних пропозиціях, розміщених на офіційному сайті електропостачальника, договір укладається у паперовій формі. При цьому сторони можуть за взаємною згодою оформлювати додатки до договору, в яких узгоджуються організаційні особливості постачання електричної енергії. Такі додатки оформлюються у паперовій формі та підписуються обома сторонами.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання споживачу всього обсягу фактичного споживання електричної енергії за певним об`єктом у певний період часу одним електропостачальником відповідно до обраної споживачем комерційної пропозиції (п. 3.1.8 ПРРЕЕ).

Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається (п. 3.1.9 ПРРЕЕ).

За приписами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ГПК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В ході розгляду справи суд встановив, що між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії (публічний договір приєднання), який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії, шляхом приєднання споживача до умов цього договору на підставі заяви-приєднання (а. с.12-13).

Сторони в договорі передбачили набрання його чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання.

Згідно з матеріалами справи, сторонами виконувався договір № 4042-ВЦ про постачання електричної енергії споживачу на умовах комерційної пропозиції «Фіксована Б».

Судом також враховується, що протоколи розбіжностей до Договору про постачання електричної енергії на умовах комерційної пропозиції «Фіксована Б» в матеріалах справи відсутні, доказів що договір або його окремі пункти в судовому порядку визнавались недійсними суду не надано, тобто судом встановлено, що умови договору, в т.ч. комерційної пропозиції погоджені сторонами, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які склалися між сторонами у період дії договору на умовах комерційної пропозиції.

З огляду на викладене вище, суд, приходить до висновку, що позов в частині стягнення з Відповідача основного боргу за Договором № 4042-ВЦ про постачання електричної енергії споживачу в сумі 1 244 346 грн. 18 коп. є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Крім того, суд зазначає, що вказана сума боргу визнана представником Відповідача.

Щодо вимог Позивача про стягнення з Відповідача пені в розмірі 86297,29 грн., 3% річних в розмірі 15313,56 грн. за період з 01.11.2019 року по 31.07.2020 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що Відповідач в порушення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України взяті на себе зобов`язання не виконав, за поставлений товар своєчасно не розрахувався, позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу, а також нарахованої пені та 3 % річних.

За ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вбачається з аналізу чинних норм законодавства, неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (ч. 2 ст. 547 ЦКУ). Стосовно позадоговірної неустойки відповідно до ч. 1 ст. 231 ГКУ законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначено розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зокрема, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором, або законом.

Згідно з п. 5.7 Договору якщо Споживач не здійснив оплату за цим Договором у строки, передбачені комерційною пропозицією, Постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії Споживачу у порядку, визначеному ПРРЕЕ.У разі порушення споживачем строків оплати постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен прострочений день оплати за цим договором. Споживач сплачує за вимогою постачальника пеню у розмірі, що визначається цим Договором та зазначається у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього Договору.

Пунктом 3 Комерційної пропозиції передбачено, що споживач здійснює оплату протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунку грошовими коштами на поточний рахунок ТОВ "РОЕК" із спеціальним режимом використання, що зазначений у рахунку, але не пізніше ніж до 10 числа місяця, що слідує за розрахунковим.

Також пунктом 9 Комерційної пропозиції передбачено, що у разі, якщо споживач порушив терміни оплати обумовлених даною комерційною пропозицією платежів, споживачу нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, за кожен день прострочення, без обмеження періоду її нарахування, до дати повної оплати.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в розмірі 86297,29 грн., 3% річних в розмірі 15313,56 грн. за період з 01.11.2019 року по 31.07.2020 року, судом встановлено, що останній є арифметично вірний.

При цьому, Відповідач подав суду заяву, в якій суму боргу 1 244 346,18 грн. за спожиту електричну енергію за період з 01.11.2019 по 30.06.2020 року визнає повністю. Крім того, просить пеню у розмірі 86297,29 грн. та 3% річних у розмірі 15313,56 грн. зменшити на 50%.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В той же час, відповідно до норм статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Застосовуючи норми статті 233 Господарського кодексу України суд враховує, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Частина третя ст. 551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру даної санкції.

Суд, вирішуючи питання щодо можливості зменшення розміру пені та 3% річних, що підлягають стягнення з боржника за прострочення грошового зобов`язання, та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у Постанові від 18 березня 2020 року №902/417/18 бере до уваги таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/ або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до пункту 5.6 укладеного сторонами договору, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

При дослідженні матеріалів справи судом було встановлено, що Відповідач є комунальним підприємством Дубенської міської ради який не має права здійснювати і займатися будь якою іншою діяльністю. Здійснення оплати за розподіл природного газу залежить виключно від розрахунків споживачів з Відповідачем за спожиту теплову енергію, що ускладнює належне виконання підприємством своїх зобов`язань по сплаті договірних зобов`язань.

Виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, з урахуванням всіх конкретних обставин справи, має право при винесенні рішення при стягненні пені, зменшити також розмір 3% річних.

Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

З огляду на викладене, враховуючи наявні у справі матеріали, наведені доводи сторін, а також той факт, що у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків чи настання для нього інших негативних наслідків, а також поведінку кожної із сторін під час виконання умов договору, суд вбачає можливим зменшити розмір пені та 3% річних на 50% - до 43148,65 грн. та 7656,78 грн., відповідно.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд наголошує на недопустимості порушення одного з основоположних принципів правосуддя, що його було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 року - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме: задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 345 957 грн. 03 коп., з яких - 1 244 346 грн. 18 коп. - основний борг, 43148 грн. 65 коп. - пеня, 7656 грн. 78 коп. - 3 % річних. У решті позову в частині стягнення пені та 3 % річних позивачу слід відмовити у задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

ТОВ "РОЕК" до позовної заяви та заяв про збільшення розміру позовних вимог долучило платіжні доручення №2022 від 07.04.2020 року у сумі 16232,82 грн., №3450 від 20.05.2020 року у сумі 2794,00 грн., №537 від 29.07.2020 року у сумі 1269,80 грн., що підтверджують сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст. 129 ГПК України підчас вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що Відповідачем визнано основний борг у сумі 1 251 496 грн. 87 коп., то суд дійшов висновку про повернення Позивачу із Державного бюджету України 50 відсотків судового збору від визнаної суми, що становить 9387,19 грн., сплаченого згідно платіжних доручень №2022 від 07.04.2020 року у сумі 16232,82 грн., №3450 від 20.05.2020 року у сумі 2794,00 грн., №537 від 29.07.2020 року у сумі 1269,80 грн., оригінали яких знаходяться у матеріалах справи.

Решта суми судового збору підлягає покладенню на Відповідача, так як спір виник внаслідок його неправомірних дій.

Відповідно до частини п`ятої статті 240 Господарського процесуального кодексу України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 129, 130, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Костянтина Острозького, 23, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013, ) 1 244 346 грн. 18 коп. - основний борг, 43148 грн. 65 коп. - пеня, 7656 грн. 78 коп. - 3 % річних та 10 909 грн. 44 коп. судового збору.

3. У задоволенні позову в частині стягнення 43148,65 грн.. 00 коп. пені та 7656 грн. 78 коп. 3 % річних - відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013, ) з Державного бюджету України 9387,19 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжних доручень №2022 від 07.04.2020 року у сумі 16232,82 грн., №3450 від 20.05.2020 року у сумі 2794,00 грн., №537 від 29.07.2020 року у сумі 1269,80 грн., оригінали яких знаходяться у матеріалах справи.

5. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.