ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1816/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, м. Ізюм в інтересах держави, в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області, м. Харків
до Приватного акціонерного товариства "Куп`янський молочноконсервний комбінат", м. Куп`янськ
про стягнення 1571979,95 грн.
за участю представників учасників справи:

прокурор - Клейн Л.В.

позивача - Сосіна І.О.

відповідача - Кизим Т.В.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, прокурор, звернувся з позовом до господарського суду Харківської області, в інтересах держави, в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області, позивач, до Приватного акціонерного товариства "Куп`янський молочноконсервний комбінат", відповідач, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь держави шкоду, заподіяну державі порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сумі 1571979,95 грн. Судові витрати по оплаті судового збору прокурор просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 16.06.2020 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відповідачем до суду поданий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує у повному обсязі та просить суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказує на те, що ним було вжито вичерпних заходів для своєчасного отримання спеціальних дозволів, у зв`язку з чим відсутній склад цивільного правопорушення, як умова для покладення на відповідача такої відповідальності як збитки.

Позивачем до суду була подана відповідь на відзив відповідача, в якій позивач відхиляє доводи відповідача, підтримує позов прокурора та просить суд задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні 13.08.2020 прокурор підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав позов прокурора та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.08.2020 проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вказує прокурор у позові, Державною екологічною інспекцією у Харківській області (далі - Держекоінспекція) у період з 18.09.2018 по 01.10.2018 проведено планову перевірку щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами Приватним акціонерним товариством "Куп`янський молочноконсервний комбінат" (далі - відповідач, КМКК).

За результатами проведення перевірки складений акт від 01.10.2018 №757/01-04/02-09 та встановлено, що зазначеним суб`єктом господарювання з 04.06.2017 здійснюється забір води з трьох свердловин, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Куп`янськ, вул. Ломоносова, 26, за відсутності спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), що є порушенням ст.ст. 16,19,21 Кодексу України про надра.

Зокрема, відповідно до інформації ПрАТ "Куп`янський молочноконсервний комбінат", наданої листом від 27.09.2018 №1182, за період з 04.06.2017 по 25.09.2018 з трьох свердловим забрано 360160 куб.м. підземної води, в тому числі: з свердловини №4803 - 127 734 куб.м. води; з свердловини №3702 - 75696 куб.м. води; з свердловини №3-156730 куб.м. води.

У подальшому, Держекоінспекцією, на підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків нанесених державі внаслідок порушення законодавства про охорону і раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 №389, здійснено розрахунок збитків, заподіяних державі внаслідок самовільного користування надрами (підземні води), загальна сума яких склала 1570477,68 грн.

Окрім цього, за результатами проведення планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами встановлено, що зазначеним суб`єктом господарювання без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря здійснено викиди в атмосферу азоту, оксиду, вуглецю оксиду, метану, натрію гідроксиду, аміаку, що є порушенням ст. 11 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища".

У подальшому, Держекоінспекцією, на підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства природи України від 10.12.2008 №639, 11.12.2018 здійснено розрахунок збитків, заподіяних державі внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, загальна сума яких склала 1502,27 грн.

З метою добровільного відшкодування заподіяної шкоди Держекоінспекцією до КМКК надіслано претензії №164 від 29.10.2018 та №203 від 14.12.2018, які залишились без задоволення, заподіяна шкода до цього часу не відшкодована. Прокурор вказує на те, що дії посадових осіб Держекоінспекції щодо складання акту перевірки, припису про усунення виявлених порушень, складання розрахунку збитків та пред`явлення претензії щодо добровільного відшкодування збитків, відповідачем в порядку адміністративного судочинства не оскаржувались.

Предметом спору у цій справі є вимога прокурора про стягнення з відповідача 1571979,95 грн. шкоди, завданої державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Щодо підстав прокурора для звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, Конституцію України доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 сформулювала правовий висновок, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

В свою чергу, якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

Матеріалами справи стверджується, що прокурор звернувся до позивача із повідомленням №37/3-4642вих-20 від 02.06.2020 про намір звернутися до суду із даним позовом, чим дотримано вимоги ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Оскільки позивачем не вчинено жодних дій з даного приводу, а також ним не оспорюються в ході розгляду спору підстави для представництва, позивач підтримав позов прокурора, суд приходить до висновку про обґрунтованість звернення прокурора до суду із даним позовом, чим спростовуються відповідні доводи відповідача, викладені у запереченнях на відповідь на відзив.

Щодо самовільного користування надрами (підземні води) та самовільного водокористування із трьох свердловин, внаслідок чого Позивачем розраховано збитки в розмірі 1 570 477,68 грн.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб`єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

У статті 2 Водного кодексу України йдеться про гірничі відносини, які виникають під час користування водними об`єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Відповідно до положень статей 46, 48 цього Кодексу водокористування може бути двох видів - загальне або спеціальне. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, стаття 49 Водного кодексу України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Отже, чинним законодавством передбачено обов`язок отримання господарюючими суб`єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Статтею 23 Кодексу України про надра передбачено, що землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу, та використовувати надра для господарських і побутових потреб.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, мають право суб`єкти господарювання, які є землевласниками або землекористувачами, лише для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Відповідно до матеріалів справи, видобуток відповідачем води на добу в спірний період становив 360160 куб.м.

В обґрунтування відсутності вини відповідача в несвоєчасності отримання дозволу на користування надрами, у зв`язку із закінченням 04.06.2017 строку дії попереднього дозволу №2663 від 03.06.2002, останнім наведено інформацію та надано документи, які свідчать про те, що робота по отриманню дозволу була розпочата відповідачем у грудні 2016 року.

Так, на підтвердження наведеного відповідачем додано до справи: заява від 06.12.2016 року №1756 на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами, реєстраційний номер №2663 від 03.06.2002 року, на видобування прісних підземних вод; заява від 10.02.2017 року №124 на продовження строку дії Дозволу, з урахуванням зауважень листа Держгеонадра щодо надання повного пакета документів; заява від 15.03.2017 року №299 на продовження строку дії Дозволу; заява від 19.04.2017 року №419 на продовження строку дії Дозволу; лист від 20.04.2017 №422/23, копію якого було направлено в Мінприроди; заява від 30.05.2017 року №419 на продовження строку дії Дозволу; лист від 30.05.2017 №659; заява від 30.05.2017 №653 про надання спеціального дозволу на користування надрами з передбаченими Порядком №615 документами; лист від 30.06.2017 №760; заява від 01.09.2017 року №1001 про надання спеціального дозволу на користування надрами, виключно з урахуванням зауважень попереднього листа Держгеонадра; лист від 1002 від 01.09.2017; лист від 27.03.2018 №5324/03/12-18 на адресу Харківської обласної ради; заява від 19.06.2018 №800 про надання спеціального дозволу на користування надрами; лист від 19.06.2018 №799; лист від 04.07.2018 №12633/02/12-18 Держгеонадра; заява від 13.07.2018 №848 про надання спеціального дозволу на користування надрами; лист від 13.07.2018 №849; заява від 03.08.2018 №1008 про надання спеціального дозволу на користування надрами; лист від 03.08.2018 №1011.

Наказом Держгеонадра від 31.10.2018 №409 прийнято рішення про надання ПрАТ "Куп`янський МКК" спеціального дозволу на користування надрами.

Як зазначено вище, 06.12.2016 засобами поштового зв`язку відповідачем до Держгеонадра було направлено заяву на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами, реєстраційний номер №2663 від 03.06.2002 на видобування прісних підземних вод. За ст. 251-254 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Оскільки строк дії дозволу №2663 було визначено роками, а перебіг строку за ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати, то перебіг строку дії Дозволу №2663 від 03.06.2002 розпочався 04.06.2002, а закінчився цей строк 04.06.2017 (неділя), тобто загальний вихідний день в Україні за ч.2 ст.67 Кодексу законів про працю України. За ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, тобто днем закінчення строку дії дозволу є понеділок 05.06.2017. За ст. 255 Цивільного кодексу України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Оскільки перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, ПрАТ "Куп`янський МКК" своєчасно, не пізніше ніж за шість місяців від календарної дати - 06.06.2017 було направлено 06.12.2016 засобами поштового зв`язку заяву на продовження строку дії дозволу.

Щодо наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, внаслідок чого позивачем розраховано збитки в розмірі 1 502,27 грн., суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються цим Законом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими нормативно-правовими актами.

Законодавством визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовуванні в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси (ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища") .

Підприємства, установи, організації та громадяни-суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, серед іншого, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік ( ч. 1 ст. 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря").

Для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік забруднюючих речовин переглядається Кабінетом Міністрів України не менше одного разу на п`ять років за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення (ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря").

Шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом. Особи, винні, зокрема, у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до закону, несуть відповідальність згідно з законом. (ст.ст. 33-34 Закону України "Про охорону атмосферного повітря").

Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у допущенні наднормативних, аварійних і залпових викидів і скидів забруднюючих речовин та інших шкідливих впливів на навколишнє природне середовище. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону природного середовища в порядку та розмірах, встановлених законодавством України (п. є ч. 2, ч. 4 ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища").

Як вбачається з акту перевірки, попередній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами від 08.05.2013 №-139 мав термін дії п`ять років, тобто до 08.05.2018. Наступний дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами датований 10.05.2018 №-3992.

Розрахунок збитку, завданого державі здійснений за 09.05.2018.

Оскільки 09.05.2018 є загальнодержавним святковим вихідним днем, державні установи, зокрема і Департамент екології та природних ресурсів Харківської Обласної державної адміністрації, який видав чинний дозвіл на викиди, та Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області, рішення якого від 10.05.2018 року №4.2/6447 стало підставою для видачі дозволу, не працювали. Саме у зв`язку з цим чинний дозвіл на викиди датовано 10.05.2018, оскільки 09.05.2018 за Законом являється вихідним днем. Як вбачається з матеріалів справи ПрАТ "Куп`янський МКК" завчасно та в установленому законодавством порядку розпочало процедуру по отриманню чинного дозволу на викиди, попередній дозвіл на викиди був чинним по 08.05.2018 включно, 09.05.2018 в Україні - святковий день, внаслідок чого наступний дозвіл було датовано 10.05.2018.

Відповідно до ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

За змістом частини 1 статті 69 цього Закону шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення. При цьому, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків (шкоди), потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків (шкоди); 3)причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При вирішенні спору на позивача покладається обов`язок довести розмір шкоди, завданої протиправною поведінкою, факт порушення відповідачем законодавства та причинний зв`язок між цим порушенням і завданою шкодою навколишньому середовищу.

Відповідач, в свою чергу, для звільнення від відповідальності має довести відсутність своєї вини.

Наведене вище по тексту рішення свідчить, що відповідач почав процедуру щодо отримання спеціальних дозволів своєчасно, тобто в діях відповідача не вбачається вини, що є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення. З матеріалів справи вбачається, що в діях відповідача не було умислу у заподіянні шкоди. Затримка у оформленні дозволу на користування надрами сталася не з вини відповідача, яка є обов`язковою умовою для покладення на останнього відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

За ст.17 Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Деякі прецедентні справи ЄСПЛ акцентують увагу на тому, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії"). Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії"). Отже йдеться про дотримання принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

При цьому суд зауважує на тому, що під час розгляду даної справи, суд не надає оцінки діяльності Держгеонадра щодо дотримання процедури оформлення дозволу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності як відшкодування шкоди.

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки відповідач завчасно, у порядку, передбаченому законодавством, звертався до уповноважених органів для погодження документів, необхідних для отримання спеціальних дозволів; затримка в оформленні спеціального дозволу на користування надрами сталася не з вини відповідача, що виключає покладення на останнього відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, судові витрати у цій справі покладаються на прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1166 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Прокурор - Керівник Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області (64300, Харківська область, м. Ізюм, вул. Донця-Захаржевського, 4).

Позивач - Державна екологічна інспекція у Харківській області (61166, м. Харків, вул. Бакуліна, 6, ).

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Куп`янський молочноконсервний комбінат" (63702, Харківська область, м. Куп`янськ, вул. Ломоносова, 26, ).

Повне рішення підписано 25 серпня 2020 року.

Суддя О.В. Погорелова