РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2020Справа № 910/955/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Департаменту патрульної поліції

про стягнення 64 000, 00 грн

Представники учасників справи:

Від позивача: Кузьмик І.П.;

ВІд відповідача:Боліла Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач) про стягнення 64 000, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

10.02.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по справі.

20.02.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні представник підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.07.2016 між Приватним акціонерним товариством «СК «Арсенал Страхування» та ГУ НП в Житомирській області було укладено договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9731990, за яким позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані, зокрема, з відшкодування шкоди, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди внаслідок експлуатації транспортного засобу «НИВА Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_1 .

01.01.2017 року в а/д «КПП Майдан Копищанський-Котлярка» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «НИВА Chevrolet», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «ВАЗ», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить ОСОБА_3 .

Згідно постанови Ємільчинського районного суду Житомирської області, вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм «НИВА Chevrolet», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який під час ДТП перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

13.01.2017 року до ПРАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» з заявою про настання страхового випадку звернувся ОСОБА_3 .

Згідно Звіту № 6305 від 22.03.2017 р., наданого ТОВ «Юніверсал Асістанс», вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «ВАЗ», д/н НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження в ДТП, склала 77 761,25 грн., без ПДВ - 65 000,00 грн.

20.07.2017 року відповідно до умов договору страхування, відповідно до Звіту № 6305 від 22.03.2017 р., за погодженням із потерпілою особою, ПРАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» було здійснено виплату страхового відшкодування, з урахуванням франшизи 1000,00 грн., у сумі 65 000,00 грн.

Відповідно до заяви про настання страхового випадку, яка була подана ГУНП в Житомирській області, ДТП від 01.01.2017 сталося за участю ОСОБА_1 , який керував службовим автомобілем. Також ГУНП в Житомирській області надано наказ про надання права керування службовим автомобілем «НИВА Chevrolet », д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, до позивача перейшло право вимоги до ГУНП в Житомирській області.

07.08.2017 позивачем було надіслано на адресу ГУНП в Житомирській області претензію щодо відшкодування шкоди в розмірі 64 000,00 грн., завданої їхнім працівником.

15.09.2017 на адресу позивача надійшов лист від ГУНП в Житомирській області, відповідно до якого претензія щодо відшкодування шкоди не підлягає задоволенню, так як постановою суду не встановлено у визначений законодавством спосіб, факту перебування водія ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час скоєння ДТП.

21.09.2017 Позивач надіслав лист-роз`яснення на адресу ГУНП в Житомирській області, в якому зазначив, що в постанові про закриття кримінального провадження від 17.03.2017 встановлено, що відповідно до висновку №1 від 01.01.2017 р. щодо результатів медичного огляду встановлено, що ОСОБА_1 перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, ОСОБА_1 визнав, що вживав алкогольні напої в ніч до ДТП, а співробітник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який під час ДТП знаходився на пасажирському місці в службовому автомобілі, дав покази, що в день ДТП він спільно з ОСОБА_1 вживав алкогольні напої. У зв`язку з чим, позивач просив задовольнити претензійні вимоги в добровільному порядку, але претензія залишилась незадоволеною.

Виходячи з вищевикладеного 10.09.2019 позивачем була надіслана претензія про відшкодування шкоди в даному ДТП до Департаменту патрульної поліції.

25.09.2019 Департамент патрульної поліції надіслав відповідь на претензію, відповідно до якої ОСОБА_1 є працівником ГУ НП в Житомирській області, тому звертатись необхідно до даного управління.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Проте, позивач не погоджується з даним висновком, оскільки ГУНП в Житомирській області є лише структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції та просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 64 000, 00 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що предметом позову є стягнення коштів, сплачених позивачем як страхове відшкодування за шкоду, завдану в результаті дорожньо- транспортної пригоди з вини ОСОБА_1 , відповідальність якого була застрахована полісом позивача.

Відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як окремі юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, ГУ НП в Житомирській області та ДПП.

Отже, за доводами відповідача, ГУ НП в Житомирській області не є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції, як на те вказує позивач, а є окремим органом державної влади - юридичною особою.

Разом з тим позивач просить стягнути саме з Департаменту патрульної поліції кошти, які сплачені як страхове відшкодування за шкоду, завдану ОСОБА_1 , який, на час завдання шкоди, здійснював свої службові обов`язки як співробітник ГУ НП в Житомирській області, а не ДПП.

Таким чином завдавач шкоди - ОСОБА_1 , в трудових (службових) відносинах з ДПП на час завдання шкоди не перебував, а відтак у Департаменту патрульної поліції відсутній обов`язок щодо сплати на користь позивача коштів, сплачених останнім як страхове відшкодування за шкоду, завдану діями ОСОБА_1 .

Відповідач зазначив, що не є неналежним відповідачем, а тому заперечує проти задоволення позову повністю.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - НИВА Chevrolet», д/н НОМЕР_1 , яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_1 .

Пунктом 1 статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Дана позиція закріплена також в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у відповідності до якого відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Таким чином, частина 1 статті 1172 Цивільного кодексу України встановлює загальні правила відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"),

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 911/2589/17 та від 27.04.2018 у справі № 910/9029/17 та в постановах Вищого господарського суду України від 04.04.2017 у справі № 904/8646/16 та від 16.02.2016 у справі №910/13767/15.

Відповідачем за даним позовом зазначено Департамент патрульної поліції.

Заявляючи позовні вимоги до відповідача, позивач виходив з того, що ГУНП в Житомирській області відмовлено у задоволенні претензії позивача щодо відшкодування шкоди в розмірі 64000,00 грн., завданої їхнім працівником.

На підтвердження вказаних обставин позивачем долучено до матеріалів справи наказ № 141 віл 05.09.2016 ГУ НП в Житомирській області про те, що сержанту поліції ОСОБА_1 надано право на керування оперативно - службовим автомобілем НИВА Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ВЗА ГУНП в Житомирській області.

Проте, судом було досліджено наказ № 141 від 05.09.2016 та встановлено, що місцем роботи ОСОБА_1 є згідно наказу є ГУ НП в Житомирській області, а не Департаменту патрульної поліції.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні інші належні докази (як то, довідка з місця роботи або служби, копія посвідчення) що ОСОБА_1 дійсно працює або перебуває у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази, які б доводили, що винуватець ДТП був службовою особою відповідача і на момент скоєння ДТП ніс у відповідача трудові обов`язки (ст. 1172 ЦК України), то у суду відсутні підстави для покладення на відповідача зобов`язання з відшкодування позивачу страхової виплати по ДТП та оплату оцінки вартості відновлювального ремонту, тому у позові суд відмовляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статями 74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» відмовити.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 20.08.2020.

Суддя М.Є.Літвінова