УХВАЛА

20 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 906/871/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

обов`язки секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді покладено на помічника судді Александренко К.І.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Лисенко В.О., адвокат (дов. від 17.05.2019),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» - Василевська О.В., адвокат (дов. від 06.12.2019),

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду Житомирської області від 27.11.2019 (суддя Кравець С.Г.)

та постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020 (колегія суддів: Грязнов В.В. (головуючий), Василишин А.Р., Мельник О.В.)

зі справи № 906/871/19

за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» (далі - ТОВ «Житомиргаз збут»)

про стягнення 30 130 976,39 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до ТОВ «Житомиргаз збут» про стягнення 30 130 976,39 грн. (з них: 15 551 537,21 грн. пені, 3 525 024,94 грн. - 3% річних, 11 054 414,23 грн. інфляційних втрат), у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 14.04.2017 № 17-212-Н купівлі- продажу природного газу в частині оплати одержаного товару.

Відповідно до рішення господарського суду Житомирської області від 27.11.2019 зі справи № 906/871/19, яке залишено без змін постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що частину коштів за спожитий природний газ відповідач сплатив позивачу за рахунок коштів, отриманих відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» на підставі спільних протокольних рішень; іншу частину коштів відповідач сплатив згідно з алгоритмом розподілу коштів, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2516 «Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки».

Суди зазначили, що підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а також фактичне виконання розрахунків в порядку, зазначеному в цих протокольних рішеннях відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» свідчить про погодження сторонами зміни порядку та строків проведення оплати за природний газ за Договором.

Пеню, 3% річних та інфляційні втрати позивач нарахував на суми, які сплачувалися з поточного рахунку відповідача із спеціальним режимом використання. Проте, за умовами Договору (пункт 6.2) відповідач може здійснити розрахунок з позивачем лише через поточний рахунок із спеціальним режимом використання в межах коштів, передбачених нормативами перерахування коштів, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2516 «Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки». При цьому відповідач не мав можливості самостійно вплинути на проведення розрахунків за спожитий природний газ населенням, оскільки всі кошти, які потравляли на рахунок відповідача, уповноваженим банком самостійно розподілялися згідно з затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг алгоритмом та перераховувалися на рахунок позивача. Отже, оплата за Договором безпосередньо залежала від рівня оплати природного газу споживачами - фізичними особами, а відповідач з об`єктивних причини був позбавлений можливості впливати на своєчасність розрахунків за Договором.

Не погоджуючись із судовими актами попередніх інстанцій, 30.04.2020 АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15.10.2019 зі справи № 910/16181/18, від 15.10.2019 зі справи № 902/620/18.

Ухвалою Верховного Суду від 07.07.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», розгляд касаційної скарги призначено на 20.08.2020.

ТОВ «Житомиргаз збут» у відзиві на касаційну скаргу просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи про їх законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 906/871/19 на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема, суб`єктами, об`єктами та змістом (правами і обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 902/620/18, на висновок щодо застосування норм права у якій посилається скаржник, суд виходив, зокрема, з того, що статтею 11 Закону України «Про ринок природного газу» (чинного на момент існування договірних відносин), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2516 затверджено «Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки», відповідно до якого, цей алгоритм установлює порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, що надходять за використаний природний газ від побутових споживачів та релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності), виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії для релігійних організацій та надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, а також механізм розрахунку постачальниками природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки (далі - газопостачальні підприємства), нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільних систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптових продавців, що здійснюють продаж природного газу газопостачальним підприємствам.

Згідно з пунктом 4 Алгоритму газопостачальні підприємства та їх структурні підрозділи обумовлюють у відповідному договорі банківського рахунку право банку на договірне списання (перерахування) без платіжних доручень з поточних рахунків із спеціальним режимом використання коштів, що надходять за спожитий природний газ від категорій «населення» та «ТКЕ - населення», згідно з положеннями цього Алгоритму.

Відповідно до пункту 6 Алгоритму споживачі, які відносяться до категорій «населення» та «ТКЕ - населення» оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкриті в установах уповноваженого банку газопостачальними підприємствами та їх структурними підрозділами.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, в тому числі, щодо розрахунків за послуги з постачання, розподілу та транспортування природного газу.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно - енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно - енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами паливно - енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний господарський суд у прийнятті постанови зі справи № 906/871/19 врахував висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 зі справи № 902/620/18, на яку посилається скаржник. Близька за змістом правова позиція, яка врахована судом апеляційної інстанції, також викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 зі справи № 906/985/18, від 06.03.2020 зі справи № 903/796/18.

Згідно з принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

В іншій справі, на рішення Верховного Суду в якій посилався скаржник (від 15.10.2019 у справі № 910/16181/18), рішення попередніх судових інстанцій скасовані Верховним Судом з передачею справ на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судовому рішенні. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду цієї справи фактично - доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній.

Касаційний господарський суд також вважає за необхідне зазначити про те, що 26.06.2020 Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалено постанову у справі № 904/1210/18 за позовом АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про стягнення 60 493 442, 45 грн. пені, 13 939 822, 28 грн.- 3% річних та 49 721 769,08 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем у вказаній справі умов договору купівлі - продажу природного газу в частині оплати отриманого природного газу.

Принциповою відмінністю даної справи № 906/871/19 від справи № 904/1210/18 є те, що у їх розгляді підлягають застосуванню різні редакції статей ГПК України.

Розгляд касаційної скарги у справі № 904/1210/18 (постанова об`єднаної палати) здійснювався з урахуванням положень ГПК України в редакції, чинній до 08.02.2020; підставами касаційного оскарження рішень попередніх судових інстанцій в ній було неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 287 ГПК України в редакції, чинній до 08.02.2020), і Касаційним господарським судом було здійснено касаційний перегляд відповідно до доводів та вимог такої касаційної скарги.

Скасовуючи судові рішення у справі № 904/1210/18 (постанова об`єднаної палати) та передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд керувався положеннями частин першої та другої статті 300 ГПК України і пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України в редакції, чинній до 08.02.2020 (пункти 8.56, 8.57 зазначеної постанови).

Відповідно до цих норм:

- переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300);

- суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300);

- підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310).

Розгляд же касаційної скарги в даній справі № 906/871/19 підлягає здійсненню з урахуванням положень ГПК України в редакції, чинній з 08.02.2020, згідно з якою внесено зміни до статті 287 ГПК України щодо права та підстав касаційного оскарження судових рішень.

Так, звертаючись з касаційною скаргою у цій справі, скаржник посилався на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зокрема вказував, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних судових актах. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено, що: приймаючи оскаржувану постанову від 31.03.2020 у цій справі, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15.10.2019 зі справи № 902/620/18, від 30.01.2020 зі справи № 906/985/18, від 06.03.2020 зі справи № 903/796/18. Тому в даній справі, з урахуванням доводів касаційної скарги і меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених положенням ГПК України у редакції, чинній з 08.02.2020, касаційне провадження підлягає закриттю відповідно до пункту 4 статті 296 ГПК України.

До того ж постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 останню передано на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї (близька за змістом правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 21.07.2020 зі справи № 916/1109/18).

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Житомирської області від 27.11.2019 та постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020 зі справи № 906/871/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Житомирської області від 27.11.2019 та постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020 зі справи № 906/871/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова