УХВАЛА

06 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/3657/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Гуцола Р.І.,

відповідача - Шимко Л.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Київгаз»

про стягнення 1 755 638,09 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Київгаз» (далі - ПАТ «Київгаз») 733 246,41 грн пені, 829 856,36 грн інфляційних втрат, 3% річних у сумі 192 535,32 грн, всього 1755638,09 грн.

1.2. Позов обґрунтовано несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати природного газу вартістю 12 451 013, 94 грн, поставленого позивачем у листопаді 2016 року за укладеним сторонами договором постачання природного газу від 23.11.2016 № 16-087-ВТВ (далі - Договір № 16-087-ВТВ). Позивач просить стягнути зазначені суми відповідно до наданих ним розрахунків з огляду на те, що станом на 21.12.2016 заборгованість відповідача за Договором № 16-087-ВТВ складала 5 397 869, 76 грн, а відповідач розрахувався остаточно за поставлений газ лише 28.02.2018.

2. Стислий виклад судових рішень

2.1. Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

2.2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 (суддя СпичакО.М.) у задоволенні позову відмовлено.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 (колегія суддів: Тарасенко К.В. - головуючий, Михальська Ю.Б., Шаптала Є.Ю.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

3. Стислий виклад вимог касаційної скарги

3.1. 09.04.2020 АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 зі справи та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Аргументи учасників справи

4.1. Аргументи касаційної скарги

4.1.1. Позивач, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287, частину третю статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), стверджує, що попередні судові інстанції не врахували правові висновки щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі - Постанова КМ № 20, Положення № 20) та постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Постанова КМ № 256, Порядок № 256) в аналогічних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/3652/18 та постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у цій справі (№ 910/3657/18), згідно з якою справу було направлено на новий розгляд.

4.1.2. Позивач не погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про те що, сторони, підписавши спільне протокольне рішення на суму 5 397869,76грн (у зв`язку з простроченням якої завлений позов у справі), змінили порядок і строки розрахунків за поставлений природний газ, зокрема за Договором № 16-087-ВТВ.

4.1.3. На думку позивача, з огляду на погоджені сторонами умови пункту 5.3 спільного протокольного рішення від 20.06.2017 № 2976 (далі - СПР № 2976), якими передбачено, що спільне протокольне рішення чинне лише в разі проведення відповідного фінансування, та враховуючи положення частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), - СПР № 2976 не породжує для його сторін жодних правових наслідків зі спливом дії Постанови КМ № 20, оскільки: в 2017 року не було фінансування з державного бюджету - не перераховувалися відповідні субвенції; немає доказів, які підтверджують зарахування в 2017 році коштів на рахунки позивача згідно з Постановою КМ №20.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції, оцінюючи вказані обставини, дійшов протилежних, ніж наведені вище, висновків щодо наслідків підписання сторонами СПР № 2976, які у спосіб, передбачений процесуальним законом, не обґрунтував. Апеляційний суд такі недоліки не виправив і не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги.

4.1.4. У касаційній скарзі також зазначено:

01.01.2019 (фактично 01.01.2018) Постанова КМ № 20 втратила чинність, і з того часу правовідносини між суб`єктами господарювання щодо оплати пільг і субсидій за природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу регулювалися Постановою КМ № 256;

пунктами 2, 8, 8-1 Постанови КМ № 256 визначено механізм погашення заборгованості за державними програмами соціального захисту населення (по пільгам і субсидіям) за рахунок субвенцій, які передбачені державним бюджетом виключно на відповідний рік;

тобто погашення відповідачем заборгованості за Договором № 16-087-ВТВ відбулося не на виконання вимог Постанови КМ № 20 та у визначеному цією постановою порядку, а на виконання Постанови КМ № 256, за рахунок субвенцій, які передбачені державним бюджетом на 2018 рік, про що у відповідному платіжному дорученні чітко зазначено;

помилкове тлумачення судом першої інстанції СПР № 2976, Постанов КМ № 20 та № 256 призвело до хибних висновків суду першої інстанції щодо зміни порядку і строків проведення розрахунків за Договором № 16-087-ВТВ та, відповідно, відмови в задоволенні позову;

водночас суд першої інстанції не врахував змісту пунктів 31- 34 постанови Верховного Суду від 12.03.2019, згідно з якою цю справу (№ 910/3657/18) було направлено на новий розгляд, а саме: суди під час розгляду справи не спростували доводи позивача про те, що положення Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) не регулюють господарських правовідносин між сторонами, які виникли до набрання ним чинності; судові рішення не обґрунтовані щодо того, яким чином змінювалися порядок та строки розрахунків сторін стосовно заборгованості у сумі 5 397 869,76 грн за Договором №16-087-ВТВ після того, як Постанова № 20 втратила чинність, оскільки Порядок № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) відповідних положень не містить; попередні судові інстанції не спростували аргументи позивача про те, що встановлений Постановою КМ №256 порядок не передбачає зміни порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань; в аналогічній справі №910/3652/18 за участю тих же сторін, предметом позову в якій є стягнення з ПАТ «Київгаз» пені, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за Договором №16-050-ВТВ, ухвалено рішення про задоволення позову в повному обсязі, яке залишено в силі, зокрема судом касаційної інстанції.

4.2. Аргументи, зазначені у відзиві на касаційну скаргу

4.2.1. Відповідач зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

4.2.2. Відповідач зауважує, що суд апеляційної інстанції спростував аргументи позивача про невиконання судом першої інстанції вказівок постанови Верховного Суду від 12.03.2019. Так, в оскаржуваній постанові зазначено, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення з огляду на підписане сторонами відповідно до Постанови КМ № 20 СПР № 2976, яке не було предметом дослідження у справі на час перегляду її в касаційному порядку та долучене до матеріалів справи під час нового розгляду. СПР № 2976 суттєво впливає на правовідносини сторін у справі в частині обов`язку відповідача виконати зобов`язання з оплати поставленого газу в установлені Договором №16-087-ВТВ строки.

4.2.3. У відзиві зазначено таке:

оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18. Відповідно до зазначеного висновку підписання спільних протокольних рішень свідчить про погодження сторонами іншого порядку розрахунків, ніж передбачено в договорі;

пунктом 5.2 СПР № 2976 передбачено, що цей правочин діє до повного виконання сторонами зобов`язань за ним, а згідно з пунктом 12 Порядку № 256 погашення кредиторської заборгованості за державними програмами соціального захисту населення, яка утворилася станом на початок року, провадиться першочергово;

позивач бюджетні кошти в розмірі 5 397 869,76 грн прийняв, не повернув їх Казначейству, СПР № 2976 від 20.06.2017 не анулював відповідно до пункту 2.15 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 (далі - Порядок № 493, який втратив чинність 03.04.2018) шляхом складання окремого спільного протокольного рішення, яке підтверджує згоду усіх учасників розрахунків на анулювання спільного протокольного рішення;

сторони, підписавши 20.05.2017 СПР № 2976 на суму 5 397 869,76 грн, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. Такий висновок попередніх судових інстанцій узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, а також низці (зазначених у відзиві) постанов Верховного Суду;

позивач у касаційній скарзі, звертаючись до змісту постанови Верховного Суду про направлення цієї справи на новий розгляд, посилається на судові рішення, ухвалені у справі № 910/3652/18. Проте, з огляду на досліджені за новим розглядом справи обставини справи № 910/3657/18 та обставини справи №910/3652/18 є різними. НАК «Нафтогаз України» у справі № 910/3652/18 не нараховувало штрафні санкції на суми заборгованості щодо яких спільними протокольними рішеннями було змінено порядок та строки розрахунків на газ.

5. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

5.1. 23.11.2016 НАК «Нафтогаз України» - постачальник та ПАТ «Київгаз» - споживач уклали договір №16-087-ВТВ постачання природного газу (Договір №16-087-ВТВ), згідно з яким постачальник зобов`язується передати у власність споживачу в 2016 році природний газ, а споживач - прийняти та оплатити газ відповідно до умов договору.

5.2. На виконання умов Договору №16-087-ВТВ відповідачу було передано 1521 608 куб. м природного газу вартістю 12 451 013,94 грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 30.11.2016.

5.3. Пунктом 6.1 Договору №16-087-ВТВ передбачено, що оплата планових обсягів газу здійснюється шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу, тобто до 20.12.2016.

5.4. Позивач, звернувшись з позовом на підставі статті 625 ЦК, зазначає, що відповідач не здійснив оплату поставленого природного газу в установлений Договором №16-087-ВТВ строк у повному обсязі. Станом на 21.12.2016 залишок боргу складав 5 397 869,76 грн, а кінцева оплата здійснена лише 28.02.2018.

5.5. Під час нового розгляду справи з`ясовано, що 20.06.2017 сторони Договору №16-087-ВТВ, а також Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Публічне акціонерне товариство «Київенерго» підписали спільне протокольне рішення № 2976 про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України (СПР № 2976).

5.6. Предметом СПР № 2976 визначено організацію проведення його сторонами взаємних розрахунків відповідно до Постанови КС № 20. Зі змісту СПР № 2976 вбачається, що взаємний розрахунок стосується, зокрема, перерахування 5 397 869, 76 грн за природний газ 2016 року відповідно до Договору №16-087-ВТВ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.

5.7. Відповідно до пункту 5.2 СПР № 2976 останнє набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням.

5.8. Згідно з платіжним дорученням від 28.02.2018 № 1 ПАТ «Київгаз» перерахувало НАК «Нафтогаз України» 5 397 869,76 грн.

5.9. У цьому платіжному дорученні зазначено таке призначення платежу: « 03346331, пост. КМУ від 04.03.2002 № 256, за прир. газ 2016, зг. дог. від 23.11.2016 р. №16-087-ВТВ, ПДВ - 899644,96 грн».

Суди, оцінивши зазначений доказ, дійшли висновку, що фактично зазначена сума була перерахована на виконання СПР № 2976 та Постанови КМ № 20. Зміст призначення платежу не свідчить про встановлення іншого порядку оплати заборгованості в розмірі 5 397 869, 76 грн, ніж визначений СПР № 2976 відповідно до Постанови КМ № 20.

Суди взяли до уваги пояснення відповідача, відповідно до яких виконання СПР № 2976 не було здійснено протягом чинності Постанови КМ №20 (до 01.01.2018) через ненадходження асигнувань з держбюджету, а зміст призначення платежу обумовлений приписами пункту 8-1 Порядку № 256.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Частина перша статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»:

висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Господарський процесуальний кодекс України:

частина четверта статті 236:

при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

частина друга статті 287:

підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу;

частина третя статті 310:

підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;

пункти 4 і 5 частини першої статті 296:

суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку); після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи та висновків попередніх судових інстанцій

6.1. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №3007/11(абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).

Крім того, Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

6.2. Звертаючись з касаційною скаргою та обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень зі справи, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, скаржник посилався на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні попередні судові інстанції не врахували правові висновки щодо застосування положень Постанови КМ № 20 та Постанови КМ № 256 в аналогічних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у цій справі (№ 910/3657/18), згідно з якою справу було направлено на новий розгляд.

6.3. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено таке.

6.4. Відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного господарського суду в цій справі прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від Суду від 05.03.2019 у справі № 910/3652/18 та від 05.03.2019 у цій справі (№910/3657/18).

6.5. Ухвалюючи постанову від 05.03.2019 у цій справі (№ 910/3657/18), Верховний Суд скасував рішення попередніх судових інстанцій з передачею справ на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду. Як було встановлено апеляційним судом за результатами нового розгляду справи, фактично-доказова база в ній істотно змінилася, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплинула на правові висновки в ній.

6.6. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 викладено правовий висновок, згідно з яким незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18. В оскарженій постанові апеляційного суду міститься посилання на згадану постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду .

6.7. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 (пункти 6.23, 6.24) викладені правові висновки, відповідно до яких для нарахування пені згідно з умовами договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених СПР, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання СПР та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підписання СПР № 2976 не надає підстав позивачу звертатися з вимогами про стягнення пені та застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 265 ЦК у зв`язку з порушенням відповідачем визначених Договором № 16-087-ВТВ строків оплати суми основаного боргу, яка була предметом регулювання СПР № 2976.

Згідно з установленими попередніми судовими інстанціями обставинами справи оплата зазначеної позивачем суми боргу була врегульована СПР № 2976 відповідно до Постанови КМ № 20 та погашена за рахунок коштів державного бюджету, а не власними коштами відповідача.

Отже, приймаючи постанову у цій справі, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до зазначених висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та від 23.09.2019 у справі № 908/885/18.

6.8. З огляду на наведене скаржник необґрунтовано посилається на те, що обставини у цій справі (№ 910/3657/18) та справі № 910/3652/18 подібні. Зокрема, у справі № 910/3652/18 досліджувалися лише обставини стосовно обов`язку відповідача оплатити газ на умовах визначених укладеним сторонами договором виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат споживача.

6.9. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

6.10. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6.11. За наведених обставин, згідно зі статтею 296 ГПК суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України».

6.12. Водночас Суд зауважує, що ухвалення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду постанови від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 не впливає на зазначений у попередньому пункті цієї постанови висновок, оскільки:

розгляд касаційної скарги у справі № 904/1210/18 (постанова об`єднаної палати) здійснювався з урахуванням положень ГПК в редакції, чинній до 08.02.2020; підставами касаційного оскарження рішень попередніх судових інстанцій в ній було неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 287 ГПК в редакції, чинній до 08.02.2020), і Касаційним господарським судом було здійснено касаційний перегляд відповідно до доводів та вимог такої касаційної скарги;

скасовуючи судові рішення у справі № 904/1210/18 (постанова об`єднаної палати) та передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд керувався положеннями частин першої та другої статті 300 ГПК і пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК у редакції, чинній до 08.02.2020 (пункти 8.56, 8.57 зазначеної постанови);

розгляд же касаційної скарги в даній справі № 910/3657/18 підлягає здійсненню з урахуванням положень ГПК в редакції, чинній з 08.02.2020, згідно з якою внесено зміни до статті 287 ГПК щодо права та підстав касаційного оскарження судових рішень;

до того ж постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 останню передано на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї.

6.13. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 зі справи № 910/3657/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко