УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

м. Київ

21.08.2020Справа № 910/12456/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівон А.М., розглянувши матеріали

заяви Громадської організації "Федерація водного поло Київщини"

про забезпечення позову до відкриття провадження у справі

особа, яка може набути статусу учасника справи:

Всеукраїнська громадська організація "Федерація водного поло України"

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "Федерація водного поло Київщини" 19.08.2020 року звернулася до Господарського суду міста Києва із заявою до Всеукраїнської громадської організації "Федерація водного поло України" про забезпечення позову до відкриття провадження у справі шляхом:

- зупинення рішення Всеукраїнської громадської організації "Федерація водного поло України" та головних судейських колегій враховувати результати ігор ІІІ-ІV туру другого етапу змагань ХХІХ відкритому чемпіонаті України (Супер ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках до набрання рішення законної сили;

- заборони Всеукраїнській громадській організації "Федерація водного поло України" та головним судейськім колегіям не допускати збірну команду Київщини ДЮСШ - 21 для проходження мандатної комісії V - VІ туру другого етапу змагань ХХІХ відкритого чемпіонату України (Супер ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках до набрання рішення законної сили;

- заборони Всеукраїнській громадській "Федерація водного поло України" та головним судейськім колегіям не допускати збірну команду Київщини ДЮСШ - 21 для проходження мандатної комісії до участі V - VІ туру другого етапу змагань ХХІХ відкритого чемпіонату України (Супер ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках до набрання рішення законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прав позивача шляхом прийняття останнім протиправних рішень, зокрема, щодо проведення з 27 по 30 липня у місті Кам`янському на базі басейну "МіКомп" ІІІ-ІV турів відкритого чемпіонату України (Супер ліга) з водного поло серед команд чоловіків, що зайняли 1 - 4 місця за результатами ігор 1-го етапу. Проте, за твердженням заявника, всупереч факту здобуття збірною командою Київщини ДЮСШ-21 за результатами 1-го етапу відкритого чемпіонат України "3" місця, остання була позбавлена можливості прийняти участь у зазначеному змаганні команд ІІІ-ІV турів відкритого чемпіонату України внаслідок ухвалення Всеукраїнською громадською організацією "Федерація водного поло України" рішення щодо технічної поразки збірної команди Київщини в усіх іграх І туру Супер Ліги відкритого чемпіонату України з водного поло 2019-2020 р.р. серед чоловіків, у зв`язку із недотримання пункту TR 8/3 правил LEN (ЛEH) та пункту 3.1 Дисциплінарного кодексу Регламенту всеукраїнських змагань.

Непогоджуючись із прийнятим ВГО "Федерація водного поло України" рішенням щодо скасування 3-го місця за результатами змагань у зв`язку із зарахуванням технічної поразки збірній команді Київщини - ДЮСШ-21 за участь у І турі змагань XXIX відкритого чемпіонату України (Супер Ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках, заявник звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідними позовними вимогами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі № 910/17178/19 позов Громадської організації "Федерація водного поло Київщини" до Всеукраїнської громадської організації "Федерація водного поло України" задоволено, визнано недійсним рішення Всеукраїнської громадської організації "Федерація водного поло України" щодо скасування 3 місця за результатами змагань у зв`язку із зарахуванням технічної поразки збірній команді Київщини - ДЮСШ-21 за участь у 1 турі змагань XXIX відкритого чемпіонату України (Супер Ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках.

Окрім цього ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2019 року у справі № 910/17178/19 за заявою Громадської організації "Федерація водного поло Київщини" вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення ВГО "Федерація водного поло України" та її головних судейських колегій про зараховування технічної поразки збірній команди Київщини - ДЮСШ - 21 у першому турі першого етапу змагань XXIX відкритого чемпіонату України (Супер Ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках до набрання рішенням суду законної сили; заборони ВГО "Федерація водного поло України" та її головним судейським колегіям, враховувати технічну поразку збірній команді Київщини - ДЮСШ - 21 за результатами ігор першого етапу XXIX відкритого чемпіонату України (Супер Ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках до набрання рішенням суду законної сили та зобов`язання ВГО "Федерація водного поло України" та її головні судейські колегії відновити збірній команді Київщини - ДЮСШ - 21 результати ігор першого туру першого етапу XXIX відкритого чемпіонату України (Супер Ліга) серед чоловіків з водного поло у 2019 - 2020 роках (без зараховування технічної поразки) до набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 року у справі № 910/17178/19 за заявою позивача були вжиті заходи забезпечення позову у вигляді заборони Міністерству культури, молоді та спорту України направляти виклики на проведення відкритого чемпіонату України (Супер ліга) серед чоловіків та серед юніорів 2002 р.н. з водного поло (ІІІ-ІV ранг) його учасникам до набрання рішенням суду законної сили.

В подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року боржника за вказаною ухвалою - Міністерство культури, молоді та спорту України було замінено на його правонаступника - Міністерство молоді та спорту України.

При цьому, як зазначено заявником у поданій заяві про забезпечення позову, незважаючи на ухвалені рішення суду про забезпечення позову ВГО "Федерація водного поло України" прийняті рішення про проведення ігор ІІІ-ІV туру другого етапу змагань ХХІХ відкритого чемпіонату України (Супер ліга), збірну команду Київщини позбавлено права на участь у змаганнях вищого рівня та створюються для цього штучні перешкоди.

За твердженням заявника, на час розгляду справи за позовом, з яким він має намір звернутися до суду, змагання V - VІ туру другого етапу, які відбудуться з 27 по 31 серпня 2020 року в місті Львів, команда позивача не зможе приймати участь в змаганнях "Суперліга", що призведене до негативного результату та унеможливить можливість ефективно захистити та поновити порушені права та інтереси позивача, оскільки навіть у випадку задоволення позову рішення суду неможливо буде виконати, тому що ігри вже будуть проведені та результати неможливо буде змінити.

Обґрунтовуючи у поданій заяві необхідність вжиття судом заходів забезпечення позову заявник наголошує також, що перегляд результатів змагань за участю команди заявника у відповідності до п.3.1 Регламенту ХХІХ чемпіонату України не вплине на і не зачіпає будь - яких інтересів учасників змагань.

Дослідивши подану заявником заяву про забезпечення позову суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 136 ГПК України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 136 ГПК України).

Згідно з приписами п. 2, 10 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії, іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд наголошує, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011р. №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).

Отже, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даної справи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.17 Закону України ,,Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Згідно статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 3 статті 2 ГПК України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність та пропорційність.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення права кожному на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд зобов`язаний виходити із інтересів позивача і вимог Конституції України щодо обов`язковості виконання рішень суду та вживати всі необхідні дії для забезпечення виконання рішення.

При цьому вирішуючи питання забезпечення позову до відкриття провадження у справі суд, не вдаючись до оцінки підставності позову та вірогідності його задоволення, має лише керуватися власним уявленням про те, чи може невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позову.

Згідно пункту 87 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 р. у справі "Салов проти України" принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993, серія A, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. DomboBeheer B. V. v. theNetherlands, рішення від 27.10.1993, серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Так, відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо дій відповідача у майбутньому або припущення щодо настання несприятливих для позивача наслідків.

Зокрема, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Поряд із цим суд зауважує, що позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд наголошує на те, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Як рішення суду про задоволення позову, так і рішення про задоволення заяви про забезпечення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем/заявником докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача/заявника.

Тобто, враховуючи вимоги чинного законодавства щодо звернення із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову заявник повинен зазначити в поданій заяві як передумови права на пред`явлення майбутнього позову, а саме обставини, з наявністю або відсутністю яких процесуальний закон пов`язує можливість пред`явлення позову в суді, так і обставини, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову та які входять до предмета доказування в даному випадку, оскільки вибір способу забезпечення залежить від суті позовної вимоги, застосування заходів забезпечення позову, які не пов`язані із заявленими вимогами, не допускається.

Натомість невизначення заявником чіткого змісту позовних вимог майбутнього позову нівелює можливість дотримання судом вказаних принципів та, відповідно, унеможливлює правильне і своєчасне вирішення питання про наявність або відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення.

Наразі, в поданій суду заяві про забезпечення позову Громадська організація "Федерація водного поло Київщини" не наводить чіткого визначення змісту предмету спору, з яким має намір звернутись до суду, зокрема, відсутнє як саме рішення ВГО "Федерація водного поло України", яке заявник має намір оскаржити в судовому порядку, так і посилання на його реквізити в тексті заяви.

Окрім цього заявником не зазначено чітко яке саме рішення Всеукраїнської громадської організації "Федерація водного поло України" він просить зупинити суд та яким чином заборонити вказаній громадській організації та її головним судейським колегіям не допускати позивача для проходження мандатної комісії та до участі у змаганнях.

При цьому в сукупності із викладеним неналежна якість долучених заявником до заяви про забезпечення позову копії матеріалів (сторінок веб-сайту) позбавляє суд можливості визначити зміст наданих доказів, дослідити їх та оцінити правовідношення, що скалились між сторонами, в тому числі з позиції необхідності вжиття заявлених заходів, з якими закон пов`язує забезпечення позову та які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову як таких, що забезпечать майбутньому ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваний прав або інтересів позивача, за захистом яких від має звернутися до суду.

Таким чином, за результатами аналізу матеріалів заяви про забезпечення позову зважаючи на невизначення заявником чіткого змісту правовідносин сторін та їх співвідношення з предметом майбутнього спору, відсутності конкретизації заходів, які заявник просить вжити суд та ненаведенні достатньо обґрунтованих підстав того, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд зазначає, що вказані в заяві обставини за умови ненадання жодних доказів на їх підтвердження не надають суду можливості дійти беззаперечних стверджувальних висновків щодо наявності безумовних підстав для застосування забезпечення позову, позаяк подана позивачем заява про забезпечення позову не відповідає вимогам процесуального законодавства, зокрема, критеріям обґрунтованості, адекватності, необхідності застосування заявлених заходів забезпечення позову, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Враховуючи вищевикладені обставини та виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема, статей 136, 137 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої заяви про забезпечення позову до відкриття провадження з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Окрім цього, відхиляючи заяву заявник про вжиття заходів забезпечення позову суд також зауважує, що клопотання про забезпечення позову, яке раніше було відхилено повністю або частково, може бути подано вдруге, якщо змінились певні обставини. Тобто на заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено, не поширюється заборона повторно звертатись до господарського суду.

Натомість, як встановлено судом, за умови відмови в задоволенні аналогічної за змістом заяви про забезпечення позову до відкриття провадження у справі № 910/11974/20 ухвалою від 13.08.2020 року, заявником викладені в останній висновки суду не враховано.

Згідно ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234, 235 ГПК України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Громадської організації "Федерація водного поло Київщини" про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 21.08.2020 року та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст.ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон