РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

23.07.2020Справа № 914/240/18
За позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України
до 1. Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт»
2. Товариства з обмеженою відповідальністю виробничого підприємства «Будінвест»
3. Адміністрації державної прикордонної служби України
за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача:
1. Громадської організації «Правозахисний центр ім. ген. УНР Володимира Сікевича»
2. Регіонального ландшафтного парку «Знесінння»
та за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог
на предмет спору на стороні відповідачів:
3 Товариства з обмеженою відповідальністю «АрхіБуд»
4. Військової частини НОМЕР_1
5. Львівської міської ради
про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

Суддя Пінчук В.І.
Секретар судового засідання Ваховська К.А.

Представники сторін:
Від прокуратури Шпірук М.В. прокурор відділу
Від позивача Немирівська А.Г предст.
Від відповідача - 1 Лук`янова І.Ю. адвокат
Від відповідача 2 не з`явився
Від відповідача 3 не з`явився
Від третьої особи 1 не з`явився
Від третьої особи 2 не з`явився
Від третьої особи 3 не з`явився
Від третьої особи 4 не з`явився
Від третьої особи 5 не з`явився

Обставини справи

Заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України звернувся до господарського суду Львівської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт » - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство « Спецтехноекспорт », Товариства з обмеженою відповідальністю виробничого підприємства « Будінвест », Адміністрації державної прикордонної служби України про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу будівель та споруд від 20.04.2006 р., що укладений ДП ДГЗП « Спецтехноекспорт » та ТОВ «Будінвест».

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.02.2018 р. було відкрите провадження у справі, враховуючи категорію спору судом було вирішене питання про здійснення розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.05.2019 у задоволенні позову було відмовлено.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2019 р. вказане рішення було скасоване, а справа №914/240/18 була передана на розгляд Господарському суду м. Києва, оскільки вказана справа відноситься до виключної підсудності господарського суду, юрисдикція якого поширюється на місто Київ з огляду на те, що одним з відповідачів у даній справі є центральний орган виконавчої влади, а саме - Адміністрація державної прикордонної служби України.
Ухвалою господарського суду м. Києва від 04.11.2019 р. справа була прийнята суддею Пінчуком В.І. до свого провадження, судом було вирішене питання про здійснення розгляду вказаної справи у порядку загального позовного провадження та призначення підготовчого засідання на 28.11.2019 р.
21.11.2019 р. до господарського суду м. Києва надійшла копія ухвали Верховного Суду про направлення справи №914/240/18 до Верховного Суду у зв`язку з надходженням до касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АрхіБуд» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2019 р.
Ухвалою суду від 26.11.2019 р. суд зупинив провадження у справі №914/240/18 до розгляду касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АрхіБуд» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2019 р.
Постановою Верховного суду від 04.02.2020 р. постанова Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2019 р. була залишена без змін, касаційна скарга без задоволення, а справа №914/240/18 була скерована до господарського суду м. Києва для подальшого розгляду.
Ухвалою від 26.02.2020 р. суд поновив провадження у справі №914/240/18 та призначив підготовче засідання на 19.03.2020 р.
Підготовче засідання 19.03.2020 р. було відкладене до 16.04.2020 р. у зв`язку із неявкою у засідання представників сторін.
Підготовче засідання 16.04.2020 р. не відбулось у зв`язку із виконанням постанови КМУ «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 від 11.03.2020 №211, Указу Президента України №87/2020 від 13.03.2020 щодо введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, а також листа Ради суддів України від 16.03.2020 9/рс-186/20.
Ухвалою від 05.06.2020 р. сторін було повідомлено про призначення підготовчого засідання на 02.07.2020 р.
Ухвалою від 02.07.2020 р. підготовче провадження було закрите і справа призначена до розгляду по суті на 23.07.2020 р.
Представник відповідача 2 та представник відповідача - 3 у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день і час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.
Представники третіх осіб також у судове засідання не з`явились
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України справа розглядається без участі представників відповідача 2, відповідача 3 та представників третіх осіб.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та представника від прокуратури, суд -

В С Т А Н О В И В:

06.12.2017 року прокуратурою Західного регіону України отримано звернення громадської організації « Правозахисний центр імені генерала УНР Володимира Сікевича» щодо необхідності здійснення судового захисту інтересів держави за фактом незаконного вибуття з державної власності нерухового майна по вул. Довбуша, 15 у м. Львові.

Як встановлено прокурором, 13.07.2005 р. Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження 258-р « Про затвердження переліку нерухомого військового майна Держприкордонслужби, яке може бути відчужено ». Вказаним розпорядженням надано адміністрації Держприкордонслужби дозвіл здійснювати відчуження на відкритих торгах ряду об`єктів військового містечка №301-а по вул. Довбуша, 18 у м. Львові, а саме: склад ІІІ категорії загальною площею 20,5 кв.м., склад ІV категорії - 68,5 кв.м., технічне приміщення ІІІ категорії - 20 кв.м., туалет - 43 кв.м., туалет 3,3 кв.м. та технічне приміщення 20 кв.м., а всього 6 обєктів нерухомості площею 175,3 кв.м.
В той же час, 20.04.2006 р. дочірнім підприємством Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство «Спецтехноекспорт» (відповідачем - 1) на підставі додаткової угоди № 1 від 20.10.2005 р. до договору комісії № 527-05/STE-2-101-Д/К-2005 від 10.10.2005 р., що був укладений з Адміністрацією прикордонної служби України (відповідачем - 3) було продано ТОВ «Будінвест» (відповідачу - 2) військове майно, яке розташоване по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, які відсутні у затвердженому переліку майна. Таким чином, було відчужено: 8 об`єктів нерухомості загальною площею 722,6 кв.м.
У подальшому, ТОВ «Будінвест» відчужило вказане нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 20.10.2006 р. ТОВ «Архібуд» (третій особі - 1), яке в свою чергу, здійснило реєстрацію права власності на нього.
23.08.2006 р. у військову частину НОМЕР_1 з Адміністрації державної прикордонної служби України надійшов супровідний лист №0.614-16533/0/6-06, яким скеровано затверджені акти приймання-передачі будівель та споруд військової частини 2144 по вул. Довбуша, 15, які необхідно зняти з бухгалтерського обліку внаслідок відчуження, а також цим листом командиру військової частини запропоновано провести роботу щодо передачі земельної ділянки за даною адресою відповідно до вимог законодавства.
Як стверджується військовим прокурором, спірне нерухоме військове майно площею 722,6 кв.м. під час укладення договору від 20.04.2006 р. вибуло з власності держави незаконно, оскільки зазначене майно було відсутнє у розпорядженні КМУ № 258-р від 13.07.2005р.
Таким чином, прокурор зазначає про те, що фактично відповідачем - 1 було відчужено військове майно по вул. Довбуша, 18 у м. Львові площею 722,6 кв.м., згода на відчуження якого КМУ, як власником майна, не приймалося. Натомість, КМУ було прийнято розпорядження про відчуження нерухомого майна по вул. Довбуша, 15 загальною площею 175,3 кв. м.
У зв`язку із зазначеним, заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель та споруд від 20.04.2006р.
Позивач - Кабінет Міністрів України підтримав позовні вимоги і просив суд їх задовольнити в повному обсязі.
У відповіді на заяви та клопотання сторін по справі з приводу застосування до вимог позивача строку позовної давності, останній зазначив наступне:
Позицію відповідачів по справі з приводу пропуску строку позовної давності для звернення до суду вважає необґрунтованою та надуманою. Останній стверджує, що про оскаржуваний правочин від 20.04.2006р. Кабінету Міністрів України стало відомо лише у лютому 2016р. після отримання позовної заяви Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави Кабінету Міністрів України та Львівської ОДА до Львівської міської ради та ТОВ «Архібуд» про визнання недійсним договору оренди землі від 11.12.2008р. та витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 2,8939 га по вул. Довбуша, 15 в м. Львові. В той же час, попри порушення провадження у справі №5015/2804/12 господарським судом ще у 2012р., КМУ України, в інтересах якого подавався такий позов, було надіслано позовну заяву лише 2016 р., на виконання вимог ухвали суду від 27.01.2016 р.
З урахуванням наведених обставин, Кабінет Міністрів України подав клопотання про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності.
Відповідач 1 ( ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» ) у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує з наступних підстав:
Відповідач - 1 укладаючи спірний договір купівлі-продажу діяв в якості комісіонера і не набув право власності на майно, а отже не є правозобов`язаним суб`єктом зазначених матеріальних правовідносин.

Відповідач - 1 просить суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності, оскільки вважає, що він сплив ще у 2009 р. при цьому, останній посилається на правову позицію Верховного суду від 13.02.2018р. у справі №910/9452/17, згідно якої перебіг позовної давності у зазначених правовідносинах починається з моменту укладення договору, так як саме в момент їх укладення відбувається порушення.
Відповідач 2 ( ТОВ «Будінвест» ) у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує з наступних підстав:
Прокурором не було доведено факту того, що орган державної влади, в інтересах якого було подано даний позов, не здійснює належним чином захист інтересів держави, а в самому позові не зазначено чітко які саме інтереси держави порушені.
Щодо розбіжностей у адресах, на які посилається прокурор, відповідач - 2 зазначає, що земельна ділянка по вул. Довбуша, 18, про яку йде мова у розпорядженні КМУ №258-р від 13.07.2005р. та сучасна земельна ділянка по вул. Довбуша, 15 є однією і тією ж земельною ділянкою, а зміна адрес відбулася через рішення виконавчого комітету ЛМР №139 від 10.02.2006 р., яким даній ділянці було присвоєно №15.
Крім того, відповідач - 2 звертає увагу суду на те, що майно, яке придбано ним 20.04.2006 р. загальною площею 722,6 кв.м. було затверджено у додатковому переліку військового майна Державної прикордонної служби України, яке може бути відчужено №9 від 05.11.2004 р., що погоджено особисто міністром економіки та з питань євроінтеграції, а також затверджено рішенням Урядового комітету з питань оборони. А той факт, що таке майно не було включено в розпорядження КМУ №258-р від 13.07.2005р. є технічною помилкою, оскільки на момент його винесення вже діяв затверджений вище перелік.
Відповідач 2 вважає, що задоволення позовних вимог у цій справі призведе до позбавлення права власності на майно ТОВ «Архібуд», яке було набуте на основі оспорюваних правочинів, що є неприпустимим.
В матеріалах справи також міститься заява відповідача 2 ( від 27.03.2018 р. ) про застосування строків позовної давності до вимог прокурора та відмову в позові. В обґрунтування заяви, останній посилається на обізнаність прокурора та позивача про оспорюваний договір ще в ході розгляду справи №5015/2804/12 за позовною заявою Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави Кабінету міністрів України в особі уповноваженого органу - Львівської ОДА. Така позовна заява була датована червнем місяцем 2012 р. Так, в матеріалах такої справи неодноразово висвітлювалися оскаржуваний договір купівлі-продажу, а саме в письмових поясненнях ГО «Правозахисний центр імені Генерала УНР Володимира Сікевича» (а.с. 108, Т 1) та в листі ГУ Держкомзему у Львівській області №01-16/12-3373 від 29.07.2010 р., в якому по датах розписані обставини продажу. Таким чином, відповідач вважає, що кабінет Міністрів України був обізнаний (повинен був бути обізнаний) про оскаржуваний договір ще з 2012 р. в ході розгляду справи №5015/2804/12, а тому, з урахуванням трирічного строку позовної давності, по відношенню до даної справи позовна давність прокурора та позивача спливла ще у 2015-2016р. Натомість, прокурор в особі КМУ звернувся до господарського суду з позовом лише в 2018 р, порушивши строк позовної давності.
На думку відповідача - 2, незважаючи на викладені вище факти, також Кабінету Міністрів України було безпосередньо повідомлено про продаж спірних будівель і споруд ще у 2011 р. зокрема, листом від 19.09.2011р. №3/2889 ( кримінальне провадження №0000018 від 20.02.2013р., Т. 2, с. 83 ) військовою прокуратурою Західного регіону України було повідомлено КМУ про те, що 13.07.2005 р. КМУ було прийнято розпорядження №258-р згідно якого відчуженню підлягало 6 приміщень військового містечка №301а загальною площею 175,3 кв.м. по вул. Довбуша, 18 в м. Львові. Проте, в ході перевірки було встановлено, що за вказаною адресою знаходиться житловий будинок, а дійсна адреса майна, яке підлягало відчуженню є м. Львів, вул. Довбуша, 15. Окрім цього, у вказаному листі було зазначено, що службовими особами Держприкордонслужби відчужено 8 приміщень площею 722,6 кв.м. у м. Львів, вул. Довбуша, 15. ( т. 3, а.с. 109). Таким чином, відповідач - 2 стверджує про обізнаність позивача про оскаржуваний правочин ще навіть у 2011р.
Відповідач 3 ( Адміністрація Держприкордонслужби України ) у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що жодної позовної вимоги до неї в даному позові не ставиться, а тому заперечувати чи визнавати позов належить відповідачам до яких заявлені позовні вимоги. Натомість, звертає увагу суду на наступні обставини:

На території військового містечка 301а, розташованого за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 18 у 1951-1953 роках були збудовані адміністративні, господарські та допоміжні будівлі для забезпечення службової діяльності військової частини 2144. Земельна ділянка відповідної площі була надана в постійне користування Львівському прикордонному загону. З часу надання земельної ділянки в постійне користування по 2006р., адресою розташування військового містечка 301а вважалось м. Львів, вул. Довбуша, 18.
Однак, з метою впорядкування нумерації будинків, враховуючи, що за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 18 обліковувалось військове містечко та житлові будинки, рішенням Львівської міської ради від 10.02.2006р. розташування військового містечка по вул. Довбуша, 18 в м. Львові було змінено на №15. В той же час, рішення міської ради було хронологічно прийнято вже після затвердження в установленому порядку Переліку нерухомого військового майна, яке може бути відчужено. При цьому, номер військового містечка не змінювався.
Крім того, відповідач - 3 вважає, що строк позовної давності щодо оскаржуваного договору купівлі-продажу вже минув.
Суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:
Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України» передбачено, що з моменту надходження майна і закріплення його за військовою частиною, воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим призначенням. Облік та інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 6 вказаного Закону, відчуження майна Державної прикордонної служби України здійснюється Адміністрацією Держприкордонслужби через уповноважені кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання.
Згідно Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна, затвердженого Постановою КМУ від 28.12.2000р., рішення про відчуження військового майна, зазначеного у п.3 і 4 цього Положення, приймає КМУ із затвердженням за пропозицією Державної прикордонної служби України переліку нерухомого майна.
Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме з оскаржуваного договору купівлі-продажу від 20.04.2006р., останній було укладено на підставі договору комісії на реалізацію військового майна від 10.10.2005 р.
Відповідно до умов вказаного договору комісії відповідач - 1, як комісіонер, взяв на себе зобов`язання відчужити за дорученням комітента (відповідача - 3) військове майно відповідно до Переліку нерухомого військового майна Держприкордонслужби, яке може бути відчужено, затвердженого розпорядженням КМУ від 13.07.2005р. №258-р.
Як встановлено судом, згідно зазначеного розпорядження КМУ, надавався дозвіл на відчуження нерухомого майна по вул. Довбуша, 18 у м. Львові загальною площею 175,3 кв. м.
Натомість, предметом спірного договору купівлі-продажу, є військове нерухоме майно, що знаходиться у м. Львові по вул. Довбуша, 15 загальною площею 722,6 кв.м.
Таким чином, відповідачем - 1 було відчужено від імені відповідача - 3 на користь відповідача - 2 військове нерухоме майно по вул. Довбуша, 15, а саме: 8 об`єктів нерухомості загальною площею 722,6 кв.м., що дійсно були відсутні у Переліку нерухомого військового майна Держприкордонслужби, яке може бути відчужено, затвердженого розпорядженням КМУ від 13.07.2005р. №258-р.
Натомість, твердження відповідачів про те, що спірне нерухоме майно було передбачено в додатковому переліку майна, що може бути відчужене ще 2014р. судом до уваги не приймається, оскільки, як вже було зазначено, відповідно до договору комісії та договору купівлі-продажу, мало відчужуватись саме те майно, яке було передбачено Переліком, затвердженим КМУ від 13.07.2005р. №258-р, а не додатковим Переліком на який посилається відповідач - 2.
Що стосується доводів сторін про зміну адреси спірного відчуженого майна з вул. Довбуша, 18 на Довбуша, 15, то як встановлено судом з метою впорядкування нумерації будинків, враховуючи, що за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 18 обліковувалось військове містечко та житлові будинки, рішенням Львівської міської ради від 10.02.2006р. розташування військового містечка по вул. Довбуша, 18 в м. Львові було змінено на №15. Таким чином, на даний час таке нерухоме майно площею 722,6 кв.м. знаходиться саме за адресою по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, і яка була зазначена у розпорядженні КМУ від 13.07.2005 р. В той же час, така розбіжність в нумерації пояснюється також і тим, що рішення міської ради було хронологічно прийнято вже після затвердження в установленому порядку Переліку нерухомого військового майна, яке може бути відчужено.
Натомість, вказані обставини не спростовують того факту, що у передбаченому спірному договорі купівлі-продажу та комісії було зазначено майно, яке не було передбачено у затвердженому розпорядженням КМУ переліку майна від 13.07.2005 р.
Разом з тим, відповідачами у справі заявлено про застосування до вимог позивача строку позовної давності.
Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України )
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 3 та ч.4 ст. 267 ЦК України )
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ( ст. 261 ЦК України )
Як встановлено судом спірні правовідносини, що оспорюються в даній справі виникли ще у 20.04.2006 р. укладенням договору купівлі-продажу військового майна, натомість прокурор звернувся з позовом лише у 2018 році, тобто через 12 років.
Обґрунтовуючи свої заяви про застосування строку позовної давності відповідачі посилалися на те, що Кабінет міністрів України, як власник відчуженого майна по оспорюваному договору дізнався або об`єктивно повинен був дізнатися про своє порушене право ще у 2012 році, коли військовий прокурор звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави Кабінету Міністрів України в особі уповноваженого органу - Львівської ОДА. Вказана позовна заява була датована червнем місяцем 2012 р. В матеріалах зазначеної справи неодноразово висвітлювався оскаржуваний договір купівлі-продажу, а саме в письмових поясненнях ГО «Правозахисний центр імені Генерала УНР Володимира Сікевича» ( а.с. 168, Т 1) та в листі ГУ Держкомзему у Львівській області №01-16/12-3373 від 29.07.2010 р., в якому по датах розписані обставини продажу.
В той же час, прокурор та позивач у даній справі заперечують такий факт, оскільки вважають, що КМУ дізнався про існування справи №5015/2804/12, а отже і про порушення свого права через відчуження військового майна лише у 2016 р., коли йому було надіслано позовну заяву датовану ще 2012 р.
Натомість, суд вважає вказані твердження прокурора та позивача безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи №5015/2804/12, Кабінет Міністрів України було судами визнано як належного позивача по тій справі, а тому доводи про те, що такий належний позивач дізнався про подання прокурором позовної заяви в його інтересах після чотирьох років провадження у справі є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ст.76 зазначеного кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. ( ст. 77 ГПК України ).
Натомість, позивач всупереч вимогам вказаної статті ГПК України не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, наведені останнім обставини про поважність причин пропуску строку позовної давності суд вважає необґрунтованими.
З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст.129, 232, 233, ст.ст. 236 - 238, ст. 240 ГПК України, суд
В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

дата підписання повного тексту рішення 13.08.2020

Суддя В.І.Пінчук