УХВАЛА

13 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 925/682/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивачів:

1) заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури (далі - прокурор, скаржник) - Офісу Генерального прокурора - Красножон О.М. (прокурор),

2) Черкаської міської ради (далі - позивач-1) - не з`явилися,

3) Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради (далі - Департамент освіти, позивач-2) - не з`явилися,

відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Каштан-Плюс" (далі - ТОВ "Каштан-Плюс", відповідач-1) - Лучинович І.В. (адвокат),

2) Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради (далі - Департамент економіки, відповідач-2) - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора

на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.11.2019 (головуючий - суддя Спаських Н.М.),

постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 (головуючий - суддя Буравльов С.І., судді Андрієнко В.В., Пашкіна С.А.)

у справі №925/682/18

за позовом Заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради та Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради

до ТОВ "Каштан-Плюс"; Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради

про визнання недійсними додаткових угод до договору поставки та стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 104 705,79 грн,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року прокурор в інтересах держави в особі Черкаської міської ради та Департаменту освіти звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом про визнання недійсними підпунктів 96 пункту 1 додаткової угоди від 11.07.2017 №2, додаткової угоди від 09.10.2017 №5, додаткової угоди №6 від 30.10.2017, додаткової угоди від 24.11.2017 №7 та додаткової угоди від 22.12.2017 №10 до договору поставки від 30.05.2017 № 140 (далі - договір поставки № 140), укладених Департаментом економіки, Департаментом освіти та ТОВ "Каштан-Плюс". Просив стягнути з ТОВ "Каштан-Плюс" на користь Департаменту освіти Черкаської міської ради надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 104 705,79 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що договором поставки товару № 140 закріплена лише можливість зміни ціни у договорі за наслідками зміни органами статистики індексу споживчих цін. Сторонами не узгоджено, які статистичні дані беруться до уваги по Черкаській області чи по Україні в цілому. При цьому не визначено ні період, за який береться до уваги зміна індексу споживчих цін, ні відсоток, на який може бути збільшена ціна, ні гранична межа зміни ціни. Прокурор посилається на те, що оспорювані додаткові угоди між відповідачами суперечать пунктам 2, 7 частини четвертої 4 статті 36 Закону "Про публічні закупівлі".

31.07.2018 прокурор подав до господарського суду заяву про зміну підстав позову, у якій зазначав, що змінити істотні умови договору про закупівлю у випадках, передбачених пунктом 7 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", можливо лише у разі встановлення у договорі порядку зміни ціни. Незважаючи на відсутність в договорі порядку зміни ціни, сторони, укладаючи оспорювані додаткові угоди, самостійно, на свій розсуд, без достатніх правових підстав погодили нові ціни за товар (яйця курячі столові I категорії), що суперечить вимогам Закону України "Про публічні закупівлі". Оскільки спірні додаткові угоди укладено з порушенням пунктів 2, 7 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", то вони є недійсними (у відповідній частині) згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також прокурор зазначив, що у зв`язку з безпідставним збільшенням ціни товару, відповідачем-1 отримано 104 705, 79 грн надмірно сплачених бюджетних коштів, які підлягають поверненню позивачу- 2 на підставі частини другої статті 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статей 216, 1212 ЦК України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019, позов прокурора задоволено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 24.04.2019 скасовано рішення Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового судового розгляду справи №925/682/18 рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.11.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду і постановою суду апеляційної інстанції, прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення скасувати в частині відмови у стягненні коштів та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з ТОВ "Каштан-Плюс" грошові кошти у сумі 104 705, 79 грн.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2020 з підстав, наведених у ній, відкрито касаційне провадження у справі №925/682/18 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів та зупинено касаційне провадження до прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі №912/2385/18.

Ухвалою Верховного Суду від 03.08.2020 поновлено касаційне провадження у справі №925/682/18 та її розгляд призначено на 13.08.2020 о 14:20.

У відзиві на касаційну скаргу від 09.07.2020, який надійшов до Верховного Суду 28.07.2020, ТОВ "Каштан-Плюс" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

З урахуванням вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX, згідно з яким подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину,

Верховний Суд приймає відзив ТОВ "Каштан-Плюс" на касаційну скаргу.

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у справах №№917/1739/17, 905/1198/17, 910/1389/18, 461/728/16-ц, 382/1097/17, 757/48758/15-ц, 727/9735/15-ц, 916/1727/17, 904/8354/16, 913/308/18, 915/1868/18, 916/3156/17, 905/1250/18, 917/194/18, 913/176/18, 913/205/18, 905/794/17, 912/898/18.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 310 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Дослідивши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу, а також матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №925/682/18 на підставі пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктами 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що:

- Департаментом економіки були проведені відкриті торги № UA-2017-02-21-000045-b на закупівлю продуктів харчування, напоїв, тютюну та супутньої продукції (ДК 021:2015:15000000-8) для дошкільних навчальних закладів м. Черкаси та Черкаського навчально-виховного об`єднання "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 36" з очікуваною вартістю предмету закупівлі 44 831 400, 24 грн;

- за результатами автоматичної оцінки тендерних пропозицій переможцем визнано ТОВ "Каштан-Плюс" з остаточною пропозицією 42 000 058,00 грн;

- 30.05.2017 Департаментом економіки (замовник), Департаментом освіти (платник) і ТОВ "Каштан-Плюс" (постачальник) укладено договір поставки товару № 140, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а платник в порядку та на умовах, визначених договором, прийняти й оплатити постачальнику продукти харчування, напої, тютюн та супутню продукцію (товар) за асортиментом та цінами, зазначеними у специфікації товару, що додається до договору і є його невід`ємною частиною;

- відповідно до додатку до договору - "Специфікація товару" поставці підлягають продукти харчування по ціні, вказаній в специфікації;

- платником і постачальником укладено додаткові угоди, якими збільшено ціни за одиницю товару, а саме: додатковою угодою від 11.07.2017 №2 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 2 грн 37 коп. з ПДВ (що на 18,5% більше від ціни вказаної в договорі поставки) (пункт 96); додатковою угодою від 09.10.2017 №5 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 2 грн 80 коп. з ПДВ (що на 18,14 % більше від ціни вказаної в додатковій угоді №2 та на 40% - у договорі поставки); додатковою угодою від 30.10.2017 № 6 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 3 грн 67 коп. з ПДВ (що на 31,07 % більше від ціни вказаної в додатковій угоді №5 та на 83,5% - у договорі поставки); додатковою угодою від 24.11.2017 №7 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 4 грн 22 коп. з ПДВ (що на 19,99% більше від ціни вказаної в додатковій угоді № 6 та на 111% - у договорі поставки); додатковою угодою від 22.12.2017 № 10 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 4 грн 69 коп. з ПДВ (що на 11,14% більше ціни вказаної в додатковій угоді № 7 та на 134,5 % - у договорі поставки).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійними додаткових угод суди попередніх інстанцій виходили з того, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту, оскільки визнання недійсними правочинів, які вчинено із порушенням положень частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" є нікчемними в силу закону, а саме по собі визнання недійсним нікчемного правочину не призведе до відновлення порушеного права, а належним способом захисту права в даному випадку є застосування наслідків нікчемного правочину. Суди дійшли висновку, що оспорювані додаткові угоди є нікчемними з підстав їх невідповідності вимогам пунктам 2, 7 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

В цій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Прокурор оскаржує рішення та постанову судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 104 705,79 грн.

Так, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 104 705,79 грн, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про її необґрунтованість та недоведеність належними доказами, виходячи з такого:

- в матеріалах справи відсутні видаткові накладні на підтвердження реальності здійснення поставок яєць між відповідачами на виконання умов вказаного договору для перевірки судом їх кількості та ціни поставленого товару за період чинності оспорюваних додаткових угод;

- також в матеріалах справи відсутні первинні документи Департаменту економіки про проведення оплати за яйця, з яких також можна було б встановити фактичну вартість яєць, які поставлялися у певних періодах сторонами укладеного договору поставки товару;

- з наданих Департаментом економіки відомостей, які вказані у таблицях про поставку яєць, вбачається, що відповідачі виконали укладений договір з додатковими угодами до нього фактично за меншими відпускними цінами по яйцях, ніж було передбачено договором та додатковими угодами до нього;

- за відсутності у справі первинних документів, зокрема, накладних на відпуск яєць та платіжних доручень на сплату їх вартості, відсутня можливість здійснити розрахунки щодо суми перевищення вартості товару, яку необхідно повернути за наслідками нікчемного правочину.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що прокурором не доведено ні розміру суми, яку слід стягнути за наслідками нікчемного правочину, ні порушеного майнового права держави у спірних відносинах між відповідачами, якщо відпуск яєць фактично проводився за цінами, які були меншими ніж формально вказано у договорі поставки товару № 140 та в оспорюваних додаткових угодах до нього.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18).

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

Верховний Суд, проаналізувавши судові рішення, висновки, в яких, на думку скаржника, не було враховано судами попередніх судових інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень, встановив таке.

Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

У справі №917/1739/17 предметом позову є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, і визнала необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Кременчуцької міськради щодо стягнення заборгованості, оскільки спірні правовідносини кваліфіковані помилково - як такі, що виникли із завданням збитків у зв`язку з використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

У цій же справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї.

У цій постанові суд касаційної інстанції, дійсно, зазначав, що "з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх судових інстанцій відмовили у задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів з підстав її недоведеності прокурором, оскільки відсутні первинні документи, з яких суди могли б здійснити розрахунки щодо суми перевищення вартості товару, яку необхідно повернути за наслідками нікчемного правочину. Встановлені судами обставини не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норму права без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника, щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах №№ 905/1198/17, 910/1389/18, 461/728/16-ц, 382/1097/17, 757/48758/15-ц, 727/9735/15-ц, 916/1727/17, 904/8354/16, 913/308/18, 915/1868/18, 916/3156/17, 905/1250/18, 917/194/18, 913/176/18, 913/205/18, 905/794/17, 912/898/18, оскільки, по-перше, предмет та підстави позову у зазначених справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; по-друге, у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи №925/682/18, у справі №905/1198/17 предметом позову є стягнення грошових коштів за договором позики; у справі № 910/1389/18 - стягнення боргу у зв`язку з порушенням умов договорів про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких в частині здійснення оплати та у №916/1727/17 - стягнення боргу за договором поставки щодо оплати товару.

У цих справах Верховний Суд зробив висновок, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Також Касаційний господарський суд не приймає посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі №913/308/18 за позовом заступника прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави, в особі Рубіжанської міської ради Луганської області, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Міської комунальної установи "Палац культури", Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганськгаз Збут" про визнання недійсною додаткової угоди до договору на постачання природного газу та повернення безпідставно сплачених коштів та викладену у ній правову позицію, оскільки у цій справі Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що у цій справі (№913/308/18) Верховний Суд встановив, що "суди попередніх інстанцій, під час вирішення спору, не звернули уваги на те, що законодавством, що регулює спірні правовідносини, встановлені виключні випадки внесення змін до істотних умов договору про закупівлю які застосовуються, зокрема, за умов: протягом дії договору про закупівлю та у разі коливання ціни такого товару на ринку. Дійшовши до висновку про укладення спірної додаткової угоди за підстав коливання ціни, суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки доказам, що підтверджують таке коливання, з урахуванням пояснень ТОВ "Луганськгаз Збут" щодо мотивів та підстав прийняття Наказу № 1 від 02.01.2018 у поєднанні з діями відповідача, направленими на отримання підтвердження коливання ціни на газ в період з грудня 2017 по березень 2018 (Лист № 910 від 25.06.2018)". "Суди попередніх інстанцій не надали оцінки фактам суттєвої зміни ринкової ціни за такий короткий період; обставинам того, що ціна товару у тендерній пропозиції могла бути усвідомлено занижена для отримання замовлення, а після укладення договору закупівлі приведена у відповідність із ринковою".

Тобто, встановлені судами фактичні обставини справи та доказова база у справі №913/308/18 та у справі, яка переглядається є різними, що виключає їх подібність.

Щодо постанов Верховного Суду у справах №915/1868/18 та №912/898/18 Верховний Суд зазначає таке.

Предметом позову у справі №915/1868/18 є визнання недійсними додаткових угод до договору поставки та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення коштів.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що «Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути заявлена як самостійно, так і бути об`єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування. Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена.

Встановивши, що позивачем сплачено кошти за Договором не в повному обсязі, а відповідачем здійснено поставку товару не в повному обсязі, внаслідок чого має місце неналежне виконання умов Договору його сторонами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування реституції до спірних правовідносин, оскільки Договір є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався та є обов`язковим до виконання його сторонами. Відповідач, як постачальник, вправі розраховувати на отримання доходу від укладеного правочину».

У справі №912/898/18 предметом позову є визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю та стягнення коштів. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що суди правомірно визнали, що вимоги про стягнення відповідача суми переплати за договором, що мала місце внаслідок неправомірного збільшення ціни товару шляхом укладання спірних угод з порушенням законодавства, підлягає задоволенню.

Тобто, рішення у зазначених справах щодо наявності/відсутності підстав для застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення коштів ухвалені судами на підставі встановлених ними конкретних фактичних обставин кожної справи з урахуванням наявної у справі доказової бази.

Таким чином Верховний Суд доходить висновку, що у справах №№915/1868/18, 912/898/18 та у справі, що переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Крім того Верховним Судом встановлено, що у зазначених скаржником справах предметами позовів є:

- №461/728/16-ц - визнання недійсним договору іпотеки;

- №382/1097/17 - розірвання договору оренди комунального майна, стягнення заборгованості за оренду комунального майна, зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна;

- №757/48758/15-ц - розірвання договору фінансового лізингу та стягнення сплачених коштів;

- №727/9735/15-ц - визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів;

- №904/8354/16 - визнання недійсним договору про закупівлю товарів;

- №916/3156/17 - визнання недійсним нікчемного договору про розірвання договору застави майнових прав;

- №905/1250/18 -визнання недійсним рішення тендерного комітету та визнання недійсним договору про закупівлю;

- №917/194/18 - розірвання договору підряду, стягнення попередньої оплати та штрафних санкцій;

- №913/176/18 - визнання недійсними рішень тендерного комітету, визнання недійсним договору про постачання продуктів харчування;

- №913/205/18 - визнання недійсним договору поставки;

- №905/794/17 - визнання недійсними рішення тендерного комітету, визнання недійсним договору підряду та припинення його виконання на майбутнє.

Тобто зміст правовідносин, їх предмет та підстави є різними, так само як і встановлені судами фактичні обставини справ та доказова база, що виключає їх подібність зі справою, що розглядається.

Верховний Суд зазначає, що аргументи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній. Так, у касаційній скарзі скаржник, зазначаючи про неправильне застосування норм матеріального права, застосовує та оперує понятійними категоріями "обставини справи" і "докази у справі", порушуючи питання, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням вище наведеного в цій ухвалі, частково беруться до уваги Касаційним господарським судом як такі, що узгоджуються з обставинами справи, встановленим судами попередніх інстанцій.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, №115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, №212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктами 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №925/682/18.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №925/682/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос