ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2788/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2019, прийняте суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, повний текст складено 22.11.2019,

у справі №916/2788/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лузанівка"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни

про стягнення 76 204,26 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 76204,26 грн, з яких: 74690 грн заборгованості за товар (неповернуту зворотну тару) у розмірі 100% заставної вартості устаткування, 1391,48 грн пені та 122,78 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №186 від 15.05.2013.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 19.09.2019 відкрито провадження у справі №916/2788/19.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.11.2019 у справі №916/2788/19 (суддя Літвінов С.В.) позов задоволено повністю; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" 74690 грн суми заборгованості за товар (неповернуту зворотну тару) у розмірі 100% заставної вартості устаткування, 1391,48 грн пені, 122,78 грн 3% річних та 1921 грн витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №186 від 15.05.2013, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за неповернуту зворотну тару, пені та відсотків річних.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Деконосидзе Олена Валеріївна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2019 у справі №916/2788/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без розгляду.

Зокрема, в апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець Деконосидзе Олена Валеріївна наголошує на тому, що остання не повідомлялася місцевим господарським судом про судовий розгляд даної справи, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права. Крім того, апелянт зазначає про те, що позивачу з матеріалів іншої судової справи між цими ж сторонами були відомі засоби зв`язку з відповідачем, між тим Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" навмисно не зазначило вказані засоби зв`язку у позовній заяві, чим позбавило Фізичну особу-підприємця Деконосидзе Олену Валеріївну можливості захистити свої права. Скаржник також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позовну заяву у даній справі від імені позивача підписано представником, який не мав повноважень на її підписання.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 06.07.2020 (вх.№1682/20/Д2 від 10.07.2020) Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що неотримання відповідачем кореспонденції, надісланої місцевим господарським судом з додержанням вимог процесуального закону, зумовлене виключно суб`єктивною поведінкою Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни. Водночас позивач стверджує, що наявна у матеріалах справи копія довіреності підтверджує право представника позивача на підписання та подання позовної заяви.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2102 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (76204,26 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" ("Постачальник") та Фізичною особою-підприємцем Деконосидзе Оленою Валеріївною ("Покупець") укладено договір поставки №186 (далі - договір №186 від 15.05.2013), відповідно до пункту 1.2 якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцеві, а Покупець приймати та оплачувати на умовах і порядку, визначених цим договором та додатками до нього, товар в асортименті та за цінами, вказаними у специфікації, прайс-листі, видатковій накладній, акті прийому-передачі, які підписані та скріплені печатками (за наявності) сторін і є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 3.1 договору №186 від 15.05.2013 сума договору визначається як сума всіх партій товару, поставлених протягом строку договору.

В силу пункту 3.2 договору №186 від 15.05.2013 Покупець зобов`язаний сплатити за поставлену продукцію протягом 5 календарних днів з дати відвантаження, вказаної в накладній (рахунку-фактурі), шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника або шляхом внесення в касу Постачальника.

Тара, в якій постачається товар, є зворотною і повертається Постачальнику при кожній поставці товару. Заставна вартість тари встановлюється Постачальником на момент відвантаження товару та обов`язково зазначається у видатковій накладній або в акті прийому-передачі. Постачальник в односторонньому порядку має право змінювати перелік заставної тари та заставну вартість тари, повідомивши про це Покупця за сім календарних днів (пункт 5.1 договору №186 від 15.05.2013).

У пункту 5.2 договору №186 від 15.05.2013 сторони узгодили, що тара може бути залишена Покупцеві після сплати Покупцем заставної вартості або на підставі оформленого акту прийому-передачі на тару.

За умовами пунктів 5.3, 5.4 договору №186 від 15.05.2013 у випадку припинення дії цього договору Покупець зобов`язаний повернути 100% тари. У випадку неповернення будь-якого виду тари впродовж семи календарних днів з дати припинення дії цього договору така тара стає товаром і вважається проданою Покупцеві за ціною визначеною у додатку №2 до цього договору та переданою на підставі видаткової накладної або акту прийому-передачі, оформлених при отриманні товару.

Згідно з пунктом 5.5 договору №186 від 15.05.2013 сторони вважають, що узгодження умов продажу тари відповідно до пункту 5.4 цього договору відбулося шляхом підписання цього договору з додатками до нього.

Пунктом 7.1 договору №186 від 15.05.2013 передбачено, що у випадку порушення Покупцем строків оплати за поставлений товар (тари) відповідно до пунктів 3.2 та 5.4 цього договору він сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на момент виникнення боргу, від суми заборгованості за кожен день затримки платежу. Оплата пені ніяким чином не впливає на загальну суму заборгованості.

Цей договір набирає чинності в момент підписання повноважними представниками сторін та діє до 15.05.2014. Якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін письмово не повідомить одна одну про припинення дії договору, останній вважається пролонгованим кожного разу на один рік і на тих самих умовах (пункт 9.1, 9.2 договору №186 від 15.05.2013).

В силу пункту 9.3 договору №186 від 15.05.2013 дія цього договору може бути припинена, зокрема, за ініціативою Постачальника в односторонньому порядку шляхом направлення Покупцеві листа про розірвання договору. Договір вважається розірваним з моменту відправки листа, але не раніше чим до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, що виникли до моменту направлення вищезазначеного листа.

На виконання договору №186 від 15.05.2013 між сторонами було підписано низку актів приймання-передачі, а саме:

-акт приймання-передачі б/н від 30.04.2014, згідно з яким загальна заставна вартість тари становить 29050 грн;

-акт приймання-передачі б/н від 03.09.2014, за яким загальна заставна вартість тари складає 23540 грн;

-акт приймання-передачі б/н від 10.09.2014, відповідно до якого загальна заставна вартість тари визначена у розмірі 250 грн;

-акт приймання-передачі б/н від 26.11.2014, за умовами якого загальна заставна вартість тари становить 21850 грн.

Листом №19-07 від 19.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" повідомило Фізичну особу-підприємця Деконосидзе Олену Валеріївну про розірвання договору №186 від 15.05.2013 з дати направлення цього листа та просило протягом семи календарних днів з дати припинення дії вказаного договору повернути всю тару (за відповідними кількістю, повнотою, якістю, маркуванням та штрихкодом), яка перелічена у вищезазначених актах приймання-передачі, а у разі неповернення будь-якого виду тари протягом семи днів з дати припинення даного договору сплатити її вартість як за товар за ціною, визначеною у наведених актах приймання-передачі.

23.07.2019 вказаний лист №19-07 від 19.07.2019 разом з копіями договору №186 від 15.05.2013 та актами приймання-передачі до нього був надісланий Фізичній особі-підприємцю Деконосидзе Олені Валеріївні засобами поштового зв`язку, про що свідчать копія опису вкладення у цінний лист б/н від 23.07.2019 з поштовою накладною №852 від 23.07.2019, та отриманий відповідачем 12.08.2019, що підтверджується роздруківкою з офіційного Інтернет-сайту "Укрпошта" про відстеження зазначеного поштового відправлення.

В адресованій відповідачу претензії №166 від 21.08.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" просило сплатити вартість неповернутої тари за договором №186 від 15.05.2013 у загальній сумі 74690 грн.

28.08.2019 дану претензію позивачем направлено на адресу відповідача листом з описом вкладення, проте докази отримання її Фізичною особою-підприємцем Деконосидзе Оленою Валеріївною у матеріалах справи відсутні.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 76204,26 грн, з яких: 74690 грн заборгованості за товар (неповернуту зворотну тару) у розмірі 100% заставної вартості устаткування, 1391,48 грн пені та 122,78 грн 3% річних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням Фізичною особою-підприємцем Деконосидзе Оленою Валеріївною прийнятих на себе зобов`язань за договором №186 від 15.05.2013.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №186 від 15.05.2013, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за неповернуту зворотну тару, пені та відсотків річних.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №186 від 15.05.2013 є договором поставки.

Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №186 від 15.05.2013 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин першої, другої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що зазначеною нормою встановлено правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону, при цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Аналогічну правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 27.04.2020 у справі №916/2836/18.

В силу пункту 9.3 договору №186 від 15.05.2013 дія цього договору може бути припинена, зокрема, за ініціативою Постачальника в односторонньому порядку шляхом направлення Покупцеві листа про розірвання договору. Договір вважається розірваним з моменту відправки листа, але не раніше чим до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, що виникли до моменту направлення вищезазначеного листа.

З огляду на викладене, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження факту визнання пункту 9.3 договору №186 від 15.05.2013 недійсним, незаконним або нечинним, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони, врахувавши встановлений законом принцип свободи договору, на власний розсуд дійшли згоди щодо змісту вказаного договору, в тому числі стосовно умов про право Постачальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" в односторонньому порядку припинити дію останнього з моменту відправки відповідного листа про розірвання.

Листом №19-07 від 19.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" повідомило Фізичну особу-підприємця Деконосидзе Олену Валеріївну про розірвання договору №186 від 15.05.2013 з дати направлення цього листа та просило протягом семи календарних днів з дати припинення дії вказаного договору повернути всю тару (за відповідними кількістю, повнотою, якістю, маркуванням та штрихкодом), яка перелічена у підписаних на виконання даного договору актах приймання-передачі б/н від 30.04.2014, б/н від 03.09.2014, б/н від 10.09.2014 та б/н від 26.11.2014, а у разі неповернення будь-якого виду тари протягом семи днів з дати припинення договору сплатити її вартість як за товар за ціною, визначеною у наведених актах приймання-передачі.

23.07.2019 вказаний лист №19-07 від 19.07.2019 разом з копіями договору №186 від 15.05.2013 та актами приймання-передачі до нього був надісланий Фізичній особі-підприємцю Деконосидзе Олені Валеріївні засобами поштового зв`язку, про що свідчать копія опису вкладення у цінний лист б/н від 23.07.2019 з поштовою накладною №852 від 23.07.2019, та отриманий відповідачем 12.08.2019, що підтверджується роздруківкою з офіційного Інтернет-сайту "Укрпошта" про відстеження зазначеного поштового відправлення.

За таких обставин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження неповного виконання сторонами зобов`язань за договором №186 від 15.05.2013, що виникли до моменту направлення позивачем листа №19-07 від 19.07.2019, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення вищезазначеного договору з 23.07.2019 (дата відправки позивачем листа про розірвання договору).

Тара, в якій постачається товар, є зворотною і повертається Постачальнику при кожній поставці товару. Заставна вартість тари встановлюється Постачальником на момент відвантаження товару та обов`язково зазначається у видатковій накладній або в акті прийому-передачі. Постачальник в односторонньому порядку має право змінювати перелік заставної тари та заставну вартість тари, повідомивши про це Покупця за сім календарних днів (пункт 5.1 договору №186 від 15.05.2013).

У пункту 5.2 договору №186 від 15.05.2013 сторони узгодили, що тара може бути залишена Покупцеві після сплати Покупцем заставної вартості або на підставі оформленого акту прийому-передачі на тару.

За умовами пунктів 5.3, 5.4 договору №186 від 15.05.2013 у випадку припинення дії цього договору Покупець зобов`язаний повернути 100% тари. У випадку неповернення будь-якого виду тари впродовж семи календарних днів з дати припинення дії цього договору така тара стає товаром і вважається проданою Покупцеві за ціною визначеною у додатку №2 до цього договору та переданою на підставі видаткової накладної або акту прийому-передачі, оформлених при отриманні товару.

Згідно з пунктом 5.5 договору №186 від 15.05.2013 сторони вважають, що узгодження умов продажу тари відповідно до пункту 5.4 цього договору відбулося шляхом підписання цього договору з додатками до нього.

Враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №186 від 15.05.2013, а також відсутність у матеріалах справи доказів повернення відповідачем тари або сплати ним її вартості, що зумовлює наявність у останнього заборгованості за вищезазначеним договором, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" 74690 грн суми заборгованості за товар (неповернуту зворотну тару) у розмірі 100% заставної вартості устаткування.

Крім того, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1391,48 грн пені та 122,78 грн 3% річних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням останнім умов договору №186 від 15.05.2013.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування відсотків річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №186 від 15.05.2013 позивачем правомірно нараховано Фізичній особі-підприємцю Деконосидзе Олені Валеріївні 3% річних за період 30.08.2019-18.09.2019 у сумі 122,78 грн, при цьому, перевіривши проведений Товариством з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" розрахунок 3% річних, апеляційний господарський суд встановив, що вказаний розрахунок є правильним.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.1 договору №186 від 15.05.2013 передбачено, що у випадку порушення Покупцем строків оплати за поставлений товар (тари) відповідно до пунктів 3.2 та 5.4 цього договору він сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на момент виникнення боргу, від суми заборгованості за кожен день затримки платежу. Оплата пені ніяким чином не впливає на загальну суму заборгованості.

Перевіривши виконаний Товариством з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" розрахунок пені, колегія суддів зазначає про правильність останнього, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача 1391,48 грн пені, нарахованої за несвоєчасне виконання умов договору №186 від 15.05.2013 за період 30.08.2019-18.09.2019.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що апелянт належним чином не повідомлявся місцевим господарським судом про судовий розгляд справи №916/2788/19, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

За умовами частин другої-четвертої статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Цей термін може бути скорочений судом у випадку, коли цього вимагає терміновість вчинення відповідної процесуальної дії (огляд доказів, що швидко псуються, неможливість захисту прав особи у випадку зволікання тощо).

Частиною одинадцятою статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У Перехідних положеннях Господарського процесуального кодексу України, а саме: у пункті 17 та підпункті 17.1 передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Частинами п`ятою, шостою статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

З метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (частина перша статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань").

В силу пунктів 7, 9 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань" державна реєстрація базується, зокрема, на принципах об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі, а також відкритості та доступності відомостей Єдиного державного реєстру.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань" відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

Відповідно до приписів частин першої-третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

В Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи (пункт 10 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань").

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 повідомлено Фізичну особу-підприємця Деконосидзе Олену Валеріївну про призначення справи №916/2788/19 до розгляду в судове засідання на 18.11.2019 о 10:00.

З матеріалів справи вбачається, що копію вищезазначеної ухвали місцевим господарським судом було направлено відповідачу за належною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.33-37): 65069, м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, буд. 47, кв. 24.

Між тим, вказане поштове відправлення повернулося до суду першої інстанції неврученим з відміткою "адресат відсутній" (а.с.51).

Колегія суддів зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд першої інстанції вжив усіх належних та необхідних заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд даної справи, направляючи рекомендованою кореспонденцією ухвалу суду від 17.10.2019 за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження порушення оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, апеляційний господарський суд дійшов висновок про те, що в силу приписів пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України ухвала Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 про призначення справи №916/2788/19 до розгляду в судове засідання на 18.11.2019 о 10:00 вважається врученою Фізичній особі-підприємцю Деконосидзе Олені Валеріївні 28.10.2019 (день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність адресата).

З огляду на викладене, колегією суддів не приймаються до уваги доводи скаржника про неналежне повідомлення останнього місцевим господарським судом про судовий розгляд справи №916/2788/19.

Посилання апелянта на те, що позивачу з матеріалів іншої судової справи між цими ж сторонами були відомі засоби зв`язку з відповідачем, між тим Товариство з обмеженою відповідальністю "Лузанівка" навмисно не зазначило вказані засоби зв`язку у позовній заяві, чим позбавило Фізичну особу-підприємця Деконосидзе Олена Валеріївна можливості захистити свої права, Південно-західним апеляційним господарським судом оцінюються критично, адже вказані твердження ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях відповідача, при цьому чинним процесуальним законом не передбачено обов`язку позивача вживати дії щодо виявлення засобів зв`язку з відповідачем у матеріалах інших судових справ.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що, звертаючись з апеляційною скаргою у даній справі, представник скаржника зазначив ту саму адресу, яку було вказано позивачем у позовній заяві і яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та, відповідно, на яку місцевим господарським судом засобами поштового зв`язку направлялась вся судова кореспонденція, при цьому в якості адреси для листування представником апелянта - адвокатом Савицьким А.Я. зазначено адресу, яка належить не безпосередньо Фізичній особі-підприємцю Деконосидзе Олені Валеріївні, а яка використовується ним у своїй адвокатській діяльності, тому за відсутності жодної інформації про здійснення представництва інтересів відповідача вказаним адвокатом у суду першої інстанції були відсутні підстави для додаткового направлення судової кореспонденції на адресу адвоката Савицького А.Я.

Твердження апелянта про те, що позовну заяву у даній справі від імені позивача підписано представником, який не мав повноважень на її підписання, спростовуються наявною у матеріалах справи та завіреною належним чином копією дійсної на час звернення з даним позовом довіреності (а.с.30), зі змісту якої вбачається, що адвокат Трусов А.С., який підписав позов у даній справі, уповноважений діяти в інтересах довірителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лузанівка", у тому числі підписувати та пред`являти (подавати) позовні заяви.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2019 у справі №916/2788/19 скаржником в апеляційній скарзі не зазначено.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Деконосидзе Олени Валеріївни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2019 у справі №916/2788/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Деконосидзе Олену Валеріївну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.08.2020.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук