УХВАЛА

17 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/4246/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного Товариства «Оператор газорозподільчої системи «Харківміськгаз»

на рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2020 та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2020

у справі № 922/4246/19

за позовом Акціонерного Товариства «Оператор газорозподільчої системи «Харківміськгаз» (далі - АТ «Харківміськгаз», скаржник)

до Фізичної особи-підприємця Іващенка Костянтина Олеговича

про стягнення 138 766, 99 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Харківміськгаз» 30.07.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі № 922/4246/19, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали касаційної скарги АТ «Харківміськгаз», Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

У грудні 2019 року АТ «Харківміськгаз» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Іващенка Костянтина Олеговича про стягнення 138 766, 99 грн. вартості необлікованого природного газу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.02.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2020, у справі №922/4246/19 у позові відмолено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності позивачем факту несанкціонованого втручання в роботу конструкції лічильника (далі - ЗВТ) відповідачем та як наслідок необґрунтованого нарахування вартості необлікованого природного газу.

Так, суди попередніх інстанцій, оцінивши наявні у справі докази, встановили, що позивач під час розгляду справи не подав належних і допустимих доказів у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), які свідчили б про здійснення відповідачем несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ, а саме таких складових зазначеного порушення як протиправне втручання в його роботу з боку відповідача, наявність перекручення даних обліку природного газу та відповідного причинно-наслідкового зв`язку між втручанням і перекрученням даних обліку.

Господарські суди відзначили, що позивач дійшов помилкових висновків та неправильно застосував положення пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, оскільки відповідно до цієї норми як несанкціоноване втручання у роботу ЗВТ/лічильника газу розуміється, у тому числі, втручання в роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку, внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку обліковується з порушенням законодавства, та інші дії, що призводять до перекручення даних обліку природного газу. Наведене свідчить про те, що неточність даних обліку природного газу є обов`язковим наслідком несанкціонованого втручання у роботу ЗВТ/лічильника газу. Зазначене також підтверджується тим, що відповідно до положень глави 5 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем при задоволенні комісією акта про порушення складається акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості.

Також колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що позивачем до суду не надано доказів пошкодження відповідачем лічильнику, зміну даних обліку природного газу, які є обов`язковим наслідком несанкціонованого втручання у роботу ЗВТ/лічильника газу. У свою чергу, невідповідність пломби лічильника заводській не є фактом встановлення втручання відповідачем в роботу лічильника, що спричинило викривлення облікованих даних газу, в той час, як викривлення даних обліку природного газу є обов`язковим наслідком несанкціонованого втручання у роботу ЗВТ/лічильника газу.

Варто відзначити і те, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень врахували аналогічні правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 12.02.2020 у справі №922/1850/19, від 18.06.2019 у справі №922/1573/18. від 24.10.2018 у справі №914/2384/17, від 05.11.2019 у справі №922/137/19.

АТ «Харківміськгаз», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вони, на думку скаржника, є незаконними та необґрунтованими, а також ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статті абзац 37 пункт 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем та, як наслідок, не застосовано до спірних правовідносин положення підпункту 3 пункту 1 глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем і пункт 1 глави 3 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем.

Серед підстав для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, із посиланням на пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, скаржник вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Також, на думку скаржника, на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, Верховний Суд виходить з такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в даній справі є стягнення 138 766, 99 грн., а, отже, ціна позову у справі № 922/4246/19 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Як уже зазначалось, серед підстав, передбачених пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, АТ «Харківміськгаз» у поданій касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Однак наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають Суду підстав для висновку про те, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до власного трактування Закону та до власного викладення обставин справи стороною по справі та оцінки доказів, які вже були оцінені судами попередніх інстанцій. Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судами у справі обставин, а також вирішувати питання щодо достовірності доказів, додатково перевіряти докази, що виходить за межі повноважень Верховного Суду згідно з положеннями статті 300 ГПК України.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, факт розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, участь скаржника у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №922/4246/19, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного Товариства «Оператор газорозподільчої системи «Харківміськгаз» на рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі № 922/4246/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос