УХВАЛА

11 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/8269/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пількова К. М., суддів: Зуєва В. А., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко-Енергопром"

представник позивача - Бондарчук В. О.

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"

представник відповідача - не з`явився

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 (суддя Бойко Р. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 (головуючий суддя Кропивна Л. В., судді Пономаренко Є. Ю., Поляк О. І.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Енергопром" до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

1. 25.06.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко-Енергопром" (далі - Позивач, Товариство) звернулося до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - Відповідач, Банк) з позовом про визнання недійсним Кредитного договору б/н від 01.10.2018 (далі - Кредитний договір), укладеного між сторонами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що директор Товариства підписав Кредитний договір за відсутності повноважень, без надання згоди загальними зборами Товариства на отримання кредиту. Директор отримав кредит з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб всупереч інтересам Товариства, що завдало шкоди його інтересам.

2. 11.11.2019 Господарський суд міста Києва рішенням, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020, позовні вимоги задовольнив повністю; визнав недійсним Кредитний договір, укладений між Позивачем та Відповідачем.

Судові рішення мотивовані тим, що статутом Позивача до виключної компетенції загальних зборів його учасників віднесено прийняття рішення щодо отримання кредитних коштів, а матеріали справи не містять доказів скликання загальних зборів та надання загальними зборами згоди на отримання товариством кредиту, отже Кредитний договір підписаний директором Юрковським І. Г. з перевищенням повноважень. При цьому матеріалами справи спростовуються доводи Відповідача щодо його необізнаності про встановлені статутом обмеження повноважень директора Товариства, що зумовлює настання для Банку відповідних правових наслідків. Водночас, суди відхилили посилання Банку на платіжні доручення та рух коштів по рахунку, оскільки цей рахунок є поточним, який використовується для розрахунково-касових операцій, отже ці кошти є власністю Позивача, а їх використання не свідчить про схвалення Кредитного договору, у той час як факти поповнення рахунків, у тому числі кредитного, через відповідні термінали самообслуговування унеможливлюють ідентифікацію особи, яка здійснила такі операції, та відповідно і встановлення обставин схвалення Кредитного договору Товариством.

3. Відповідач (Скаржник) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

4. Ухвалою Верховного Суду від 30.06.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Банку, призначено розгляд справи у судовому засіданні на 11.08.2020 о 13 год. 20 хв.

5. 03.08.2020 Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити подану касаційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 - без змін.

Товариство вважає, що частина друга статті 1056 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не регулює відносини в цій справі, оскільки директор Товариства отримав кредит з перевищенням своїх повноважень, а Відповідач видав кредит, будучи обізнаним про відсутність у директора Товариства права отримувати кредит від його імені.

Вважає, що пункт 6 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" відсутній в тексті статті 11 в редакції Закону № 1734-VIII від 15.11.2016, тому доводи Відповідача в цій частині безпідставні.

Посилання Відповідача на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-59гс14 є необґрунтованим, оскільки в цій справі оцінка надана зовсім іншим обставинам, оскільки зі змісту постанови у цій справі вбачається, що загальні збори засновників вчинили дії щодо схвалення правочину, а у справі, що розглядається, загальні збори засновників таких дій не вчиняли.

Також Позивач зазначає про неправомірність посилання на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-38гс14, оскільки у цій справі істотною обставиною була та, що спірний договір було розірвано і новий керівник товариства вчиняв дії, спрямовані на виконання цього договору.

Позивач вважає, що матеріали справи спростовують доводи Скаржника щодо його необізнаності про встановлені статутом обмеження повноважень директора Товариства, отже Відповідач вчинив спірний правочин внаслідок власних недобросовісних та нерозумних дій.

Недобросовісність та нерозумність поведінки Відповідача підтверджується тим, що останній проігнорував обмеження повноважень директора Товариства, визначені його статутом, і заборону на видаткові операції, накладені в кримінальному провадженні, а також наявність податкового боргу на час укладення спірного договору.

Матеріали справи не містять, а Відповідачем не надано жодного доказу схвалення Товариством спірного Кредитного договору.

6. У призначене судове засідання 11.08.2020 з`явився представник Позивача.

Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 серпня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) установлено карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626).

В той же час Cуд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

З метою дотримання розумних строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням наведених рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 суд касаційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду касаційної скарги у визначену дату.

Суд констатує, що учасники справи мали можливість висловити свої позиції у касаційній скарзі та відзиві на неї, а до визначеної дати проведення судового засідання від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом касаційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у призначеному судовому засіданні 11.08.2020.

7. Розгляд цієї справи здійснюється відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з урахуванням змін, внесених Законом України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", який набрав чинності 08.02.2020, та яким частину другу статті 287 ГПК України викладено у новій редакції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8. Дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

9. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

10. Подану касаційну скаргу, з посиланням на частину другу статті 287 ГПК України, скаржник мотивує неврахуванням судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.05.2019 у справі № 904/2156/18 та від 16.05.2018 у справі № 910/11163/17, за якими припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

11. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

12. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

13. За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

14. Частинами першою - третьою статті 92 ЦК України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

15. У постанові від 08.05.2019 у справі № 904/2156/18 Верховний Суд зазначив, що, як встановлено судами, спірний Договір та додаткова угода до нього зі сторони Товариства підписані особою, прізвище та посадове становище якої не відповідає зазначеному в цих документах, що не заперечується Підприємством.

Суд послався також на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/11163/17, за якою схвалення правочину може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів. зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

Водночас, суди вказали, що Підприємство надало суду докази виконання ним умов Договору, а саме: копії подорожніх листів з 04.12.2017 по 14.12.2017 та з 15.01.2018 по 30.01.2018; копію талону про проходження державного технічного огляду транспортного засобу; копію свідоцтва про його реєстрацію; копію транспортного пропуску 3004 на територію ПАТ "ММК ім. Ілліча". У вказаних подорожніх листах містяться відмітки (підпис та печатка) Товариства, які засвідчують факт надання послуг з виконання робіт за допомогою навантажувача фронтального LIEBHERR L566. Враховуючи вказані докази, суди дійшли висновку про те, що Товариством не спростовано факт надання послуг з виконання робіт Підприємством.

З огляду на викладене суди дійшли висновку, що у цій справі мало місце укладення спірного Договору зі сторони Товариства особою з перевищенням повноважень, але було й подальше схвалення цього правочину шляхом прийняття його до виконання, що узгоджується з імперативними нормами статті 241 ЦК України та є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання спірного Договору недійсним.

16. У постанові від 16.05.2018 у справі № 910/11163/17, на яку також посилається Скаржник, Суд вказав, що норма частини другої статті 241 ЦК України застосовується, якщо представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, який встановлено особою, яку він представляє, та з наступним схваленням такого правочину цією особою, яке полягає у вчиненні дій, що свідчать про прийняття його до виконання.

При цьому, наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення правочину може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів. зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами) (постанова Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12).

У цій справі Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання спірного Договору недійсним, враховуючи встановлені обставини вчинення дій Позивачем з виконання спірного правочину, зокрема, ТОВ "А2-ГАЗ" частково сплачено на користь ТОВ "Карпатигаз" вартість поставленого газу за цим договором, що підтверджується належними доказами, та, враховуючи вимоги статей 92, 203, 215, 241 ЦК України, свідчить про схвалення цього спірного Договору.

17. Також Скаржник послався на висновки, викладені Верховним Судом України у справах № 3-59гс14, № 3-38гс14, № 3-38гс14 щодо того, що стаття 241 ЦК України не ставить схвалення правочину в залежність від рішення загальних зборів, а підтвердження такого схвалення є вчинення на його виконання дій особою, в інтересах якої його укладено.

18. У постанові від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12 (провадження № 3-59гс14) Верховний Суд України вказав, що дії позивача з виконання спірних договорів (передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової оплати за спірними договорами) дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено. Суд скасував постанову Вищого господарського суду України від 19.02.2014, а справу направив на новий розгляд, вказавши на помилковість висновків суду касаційної інстанції про те, що початок перебігу строку позовної давності є днем, коли саме арбітражний керуючий у справі про банкрутство дізнався про укладені спірні договори, та вказав на неправильне застосування норм матеріального права.

19. У постанові від 19.08.2014 у справі № 5011-31/17917-2012 (провадження № 3-38гс14) Верховний Суд України, направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, вказав, що рішення загальних зборів товариства про схвалення ТОВ "Вільний" укладення його генеральним директором договору лізингу від 10.06.2008 не приймалося та не надавалося повноважень генеральному директору укладати будь-які договори від імені ТОВ "Вільний" на суму, що перевищує 30 000 грн без рішення загальних зборів як це передбачено пунктом 10 підпункту 6.3.4 статуту цього товариства. Суд зазначив, що стаття 241 ЦК України не ставить схвалення правочину в залежність від рішення загальних зборів, а підтвердження такого схвалення є вчинені на його виконання дії особою, в інтересах якої його укладено. Окрім того, Суд вказав, що суд касаційної інстанції не звернув увагу на частину третю статті 207 ГК України та на правовідносини, що склались між сторонами (договір лізингу), за яким використовувалась техніка протягом певного часу, та проводилась часткова оплата лізингових платежів за користування нею, а суд визнав договір недійсним з моменту його укладення.

20. Постановою від 19.08.2014 у справі № 924/905/13 (провадження № 3-68гс14) Верховний Суд України направив справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, зазначивши, з посиланням на частину першу статті 241 ЦК України, про те, що матеріали справи свідчать, що ТОВ "Корсунське" прийняло виконання Договору шляхом підписання його представником наявних у матеріалах справи відповідних видаткових накладних. У матеріалах справи відсутні докази того, що згідно з Договором ТОВ «Корсунське» не прийняло та не повернуло ТОВ «Суффле Агро Україна» товар і відсутні будь-які претензії щодо якості, кількості та асортименту поставленого товару. Крім того, ТОВ «Корсунське» приступило до виконання умов спірного Договору та здійснило часткову оплату товару грошовими коштами в сумі 295 500, 00 грн, а відтак зазначене свідчить про виконання сторонами умов Договору.

З урахуванням наведеного Суд зазначив про передчасність висновку суду касаційної інстанції про те, що Договір, який підписаний директором з перевищенням повноважень, є недійсним, оскільки згідно з матеріалами справи ТОВ «Корсунське» своїми діями схвалило цей Договір, а відтак він є дійсним, що свідчить про неправильне застосував норми матеріального права судом касаційної інстанції.

21. Натомість у справі, що розглядається, судами встановлено, що як передбачено пунктом 9.35 статуту Товариства директор зобов`язаний отримати згоду загальних зборів учасників товариства для отримання товариством кредитних або позикових коштів у гривнях або іноземній валюті незалежно від суми кредиту (позики). При цьому в матеріалах справи відсутні докази скликання загальних зборів учасників та надання зборами згоди на отримання Товариством кредитних коштів, тому суди дійшли висновку про те, що спірний Договір укладений з перевищенням директором Товариства своїх повноважень.

Водночас, суди врахували, що за змістом частини першої статті 241 ЦК України законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Разом з цим, суди вказали, що наступне схвалення правочину посадовою особою, якою ж і було вчинено правочин з перевищенням своїх повноважень, не відповідає принципу справедливості та добросовісності.

Суди зазначили, що погашення комісій, відсотків за користування кредитом, сплата пені за Кредитним договором тощо за рахунок коштів, які були наявні на рахунках, здійснювалось банком самостійно на підставі меморіальних ордерів, що також не свідчить про схвалення Позивачем правочину, оскільки таке погашення не залежало від волі Товариства, а матеріали справи не містять доказів схвалення Позивачем Кредитного договору після зміни директора Товариства (14.02.2019).

Відтак суди дійшли висновку про те, що на час вчинення сторонами спірного правочину не були додержані вимоги, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, в силу яких цей правочин має бути визнаний недійсним.

22. Тобто, на відміну від судових рішень, на які містить посилання касаційна скарга Скаржника, у справі, що розглядається, встановлені фактичні обставини справи не свідчать про те, що спірний правочин, вчинений представником юридичної особи з перевищенням повноважень, визнання якого недійсним є предметом спору у цій справі, був у подальшому схвалений юридичною особою відповідно до положень статті 241 ЦК України.

23. Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

24. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Наведений висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.

25. Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та справах, на які посилається Скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.

26. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанцій закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

При цьому, зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

27. З огляду на викладене, враховуючи, що визначена підстава касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, на яку послався Скаржник, не знайшла свого підтвердження, Суд доходить висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 у справі № 910/8269/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді В. А. Зуєв

Ю. Я. Чумак