ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020м. ДніпроСправа № 904/1603/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімснаб Плюс", м. Дніпро

про стягнення заборгованості в сумі 352 338 грн. 54 коп. за договором транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні від 23.01.2015 № 23012015 в редакції додаткових угод

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 20.03.2020 № б/н, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімснаб Плюс" заборгованість в сумі 352 338 грн. 54 коп., з яких: 349 727 грн. 19 коп. - основний борг, 2 611 грн. 35 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні від 23.01.2015 № 23012015 в редакції додаткових угод. Витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 5 285 грн. 08 коп. та на професійну правничу допомогу у розмірі 24 900 грн. 00 коп. просив покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Ухвалою господарського суду від 30.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку визнано малозначною та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

Господарський суд зазначає, що заява відповідача в порядку ч. 4 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України до суду не надходила.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215), з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, на усій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.

Крім того, згідно із п. 11 Закону України №540-ІХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набув чинності 02.04.2020, розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України доповнено п. 4 такого змісту, зокрема, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки судового розгляду справи продовжуються на строк дії такого карантину, а строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (редакція п. 4 розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України до 17.07.2020).

У подальшому строк дії карантину продовжувався з 03.04.2020 до 24.04.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239), з 24.04.2020 до 11.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291), з 11.05.2020 до 22.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343), з 22.05.2020 до 22.06.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392), з 22.06.2020 по 31.07.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500), з 31.07.2020 до 31.08.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641).

01.06.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача від 28.05.2020 № 11-юр, в якому повідомив суд про часткову оплату заборгованості в сумі 10 000 грн. 00 коп., відповідно до платіжного доручення від 21.04.2020 № 391 та зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу претензії, оскільки з поштової накладної № 370, на яку посилається позивач, не вбачається, що відправником є саме ТОВ «Міко-Транс-1». Крім того, стверджує, що обов`язок сплатити штраф за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, тому що штраф є одним із видів забезпечення виконання основного зобов`язання, в тому числі грошового. Отже, на думку відповідача, нарахування позивачем 3% річних на суму штрафу у розмірі 22 669 грн. 14 коп. є безпідставним. Також відповідач заперечував щодо заявлених до відшкодування позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 24 900 грн. 00 коп., оскільки вважає такі витрати завищеними та документально не підтвердженими. Просив у задоволенні позовних вимог та стягненні витрат на правничу допомогу в сумі 24 900 грн. 00 коп. відмовити.

15.06.2020 позивач надав до суду відповідь на відзив від 15.06.2020, в якій зазначив, що відсутність у поштовій накладній № 370 найменування відправника ТОВ «Міко-Транс-1» не є помилкою позивача, оскільки вказана накладна видана позивачу працівником АТ «Укрпошта» за стандартною формою, затвердженою вищезгаданим оператором поштового зв`язку, при здійсненні відправлення з оголошеною цінністю. Крім цього, 27.02.2020 позивачем повторно направлено на адресу відповідача досудову вимогу, що підтверджується експрес-накладною № 8871 від 27.02.2020, в якій вірно зазначено відправника. За даними з офіційного сайту Нової пошти відповідач одержав досудову вимогу вже 28.02.2020, проте письмової відповіді не надав. Крім того, обов`язок відповідача (замовника), компенсувати позивачу (експедитору) збитки, спричинені перевищенням вагових та габаритних параметрів вантажу, сплатити штрафи та платежі щодо умов заявки на перевезення, спричинені з його вини, а також порядок і строки такої сплати визначені сторонами у спірному договорі. Позивач стверджує, що зобов`язання відповідача з оплати штрафних санкцій за понаднормовий простій автомобіля, передбачені договором, та є грошовими зобов`язаннями. А тому за порушення відповідачем таких грошових зобов`язань позивачем правомірно нараховані 3% річних. Щодо заперечень відповідача проти розміру витрат на правничу допомогу зазначив, що в акті приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору про надання правової допомоги № 01/20 від 03.02.2020, сторони узгодили, що клієнт зобов`язується сплатити зазначену суму за надані послуги протягом 30 календарних днів після підписання цього акту. В рамках даної справи позивач отримав правову допомогу на загальну суму 20 400 грн., на підтвердження чого до справи надані належні докази. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

15.07.2020 позивач надав до суду докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 20 400 грн. 00 коп.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ, який набув чинності 17.07.2020, п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України викладено в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до п. 2 розділу ІІ вказаного Закону від 18.06.2020 № 731-ІХ процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Господарський суд зазначає, що заперечення на відповідь на відзив або клопотання відповідача про продовження строку на надання таких заперечень відповідно до п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ, до суду не надходили.

Отже, слід вважати, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі та надані всі наявні докази на підтвердження вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Крім того, суд, керується ч. 3 ст. 2 ГПК України, що кореспондується із ст. 129 Конституції України, за якою однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Згідно зі ст. 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З урахуванням вищевикладених обставин, розгляд справи проводився у розумні строки для цієї справи.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промхімснаб Плюс" (замовник) укладено договір транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні № 23012015 (далі - договір), відповідно до умов якого експедитор приймає на себе обов`язки від свого імені та за рахунок замовника організувати надання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу автомобільним транспортом з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення згідно з заявками замовника (надалі - послуги транспортного експедирування, або послуги). Експедитор також може здійснювати перевезення власним транспортом (п. 1.1 договору).

На виконання даного договору експедитор зобов`язаний від свого імені та за рахунок замовника укласти договір перевезення з перевізником та з іншими можливими учасниками транспортного процесу, вчинити всі необхідні дії щодо організації транспортування вантажів, та залучати третіх осіб до декларування вантажу, зберігання його на митному ліцензійному складі, страхування вантажу, у разі вимоги замовника (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору для цілей даного договору підтверджена заявка, після підписання її сторонами, буде розглядатися як додаток до даного договору, що є невід`ємною його частиною, в якому визначені належні письмові вказівки замовника на організацію і забезпечення транспортування вантажів шляхом укладення від імені експедитора і за рахунок замовника одного чи декількох договорів перевезення у міжнародному автомобільному сполученні. Сторони домовилися, що підтверджена заявка, відправлена за допомогою факсимільного зв`язку, має юридичну силу оригіналу до того часу, поки оригінал не буде підписаний та отриманий сторонами. У випадку відсутності на момент початку здійснення перевезень підписаного договору сторони визнають заявку як документ, регламентуючий господарські відношення сторін щодо визначеного перевезення.

За умовами п. 3.2.4 договору замовник, зокрема, зобов`язаний забезпечити завантажувально-розвантажувальні роботи і митне оформлення вантажів в наступні строки, якщо інше не вказано у заявці:

а) на території України та країн СНД за 48 годин

б) на території інших держав за 48 години.

Пунктом 4.6 договору визначена відповідальність замовника, а саме:

За кожну добу простою транспортного засобу під завантаженням / розвантаженням та митним оформленням вантажів понад строк, вказаний у пп. 3.2.4 даного договору, а також на прикордонних переходах через неналежне чи несвоєчасне оформлення документів з вини замовника, замовник сплачує експедитору 100 Євро (сто Євро) по курсу НБУ на момент виставлення рахунку за кожну почату добу простою враховуючи вихідні та святкові дні, якщо інше не вказано у заявці (пп.4.6.1.)

Вихідні та святкові дні вважаються простоєм якщо транспортний засіб прибув під завантаження / розвантаження не пізніше ніж за 24 години на території Європи та 48 годин на митній території України та країн СНД.(пп. 4.6.2.)

У разі простою автомобіля більше 7 діб замовник сплачую експедитору штраф у розмірі 100 Євро (сто Євро) по курсу НБУ на момент виставлення рахунку за кожну почату добу, якщо інше не вказано у заявці.(пп. 4.6.3.)

При відмові від завантаження автомобіля чи у випадку зміни місця завантаження, розвантаження, пов`язаного з його переадресацією, менш ніж 48 годин до дати завантаження, замовник сплачує Експедитору витрати за порожній пробіг транспортного засобу у розмірі 3,50 грн. (три гривні 50 копійок) за кожний кілометр порожнього пробігу на території України або 7,20 грн. (сім гривень двадцять копійок) за кожний кілометр порожнього пробігу на території іноземних країн, якщо інше не вказано у заявці. (пп. 4.6.4.)

Замовник компенсує експедитору збитки, спричинені перевищенням вагових та габаритних параметрів вантажу, навантажень на вісі транспортного засобу, які зафіксовано відповідними державними органами на протязі маршруту транспортування, та інших непередбачених штрафів та платежів, щодо умов заявки, якщо вищеперераховані збитки були спричинені з вини замовника (пп. 4.6.5).

За умовами п. 5.1 договору розрахунки за даним договором проводяться сторонами у безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів з рахунку замовника на рахунок експедитора.

Згідно з п.5.2 договору загальна сума плати за послуги по кожному перевезенню визначається сторонами в заявці, вона включає в себе плату всім учасникам транспортного процесу та плату експедиторові (винагорода за надані послуги транспортного експедирування).

Підставою для здійснення замовником оплати за послуги щодо кожного перевезення є копія рахунку експедитора, а також копія товарно-транспортної накладної (СМR) з відмітками вантажовідправника, перевізника, вантажоодержувача та митних органів на шляху проходження вантажу, пред`явлені замовнику (п. 5.3 договору).

Відповідно до п. 5.4. договору строк проведення розрахунків за договором, тобто за кожне здійснене перевезення, складає 20 (двадцять) банківських днів з моменту вивантаження автомобіля.

За змістом п. 5.5. договору за кожним організованим перевезенням сторонами підписується акт виконаних робіт. У випадку, якщо відправлений експедитором замовнику акт виконаних робіт останнім не підписаний і не відхилений впродовж 10 днів з моменту його отримання замовником, він вважається прийнятим без змін.

У п. 5.8. договору сторони узгодили, що всі штрафи, що виникли в процесі надання послуг, які передбачені даним договором, сплачуються винною стороною у порядку, зазначеному у п.5.4 цього договору.

Згідно з п. 8.1 договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом року, та автоматично пролонгується на наступний календарний рік, якщо на це немає письмових заперечень сторін.

Додатковою угодою від 01.01.2017 № 1 сторони виклали п. 8.1 договору у новій редакції: «Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом року, та автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік на тих же умовах, якщо на це немає письмових заперечень сторін».

01.08.2017 сторони уклали додаткову угоду № 2 до договору, в якій, зокрема, вирішили доповнити розділ 5 договору пунктом 5.9 наступного змісту:

« 5.9. Вартість послуг експедитора вказується в заявці евро, або рахунку в українських гривнях із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті відповідно до офіційного курсу НБУ на момент надання (виставлення) такої заявки або рахунку. Розрахунок з перевізником проводиться в національній валюті. У разі наявності простроченої заборгованості на момент фактичної оплати рахунку, експедитор залишає за собою право здійснити перерахунок вартості наданих послуг з врахуванням валютного еквіваленту згідно курсу НБУ станом на день фактичних розрахунків. Такий перерахунок оформлюється актом узгодження ціни, який є документальним підтвердженням визнання сторонами відповідного збільшення своїх доходів по даним поставкам в обліку і оподаткуванні. Перерахунок вартості наданих послуг обчислюється згідно формули:

F (перерахунок вартості) = F2(фрахт згідно заявки) х К2(курс НБУ станом на день фактичного розрахунку) - F1 (фрахт згідно заявки) х К1(курс НБУ станом на день настання розрахунку згідно відстрочки).

Експедитор після остаточного розрахунку за перевезення, вартість яких перерахована, виписує розрахунки коригування до податкових накладних по відповідним перевезенням б порядку, встановленому чинним законодавством».

Як зазначає позивач, на виконання заявок відповідача та умов договору у період з 01.01.2019 по 03.03.2020 ним надані останньому обумовлені договором експедиторські послуги на загальну суму 1 275 437 грн. 85 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами надання послуг та виставленими позивачем рахунками на оплату (т.1, а.с. 26-115).

В порушення договірних зобов`язань відповідач надані позивачем послуги оплатив частково, на підтвердження чого позивачем надана банківська виписка за період з 01.01.2019 по 16.03.2020 (т. 1, а.с. 125-129), яка містить оплати за транспортні послуги, внесені відповідачем у вказаному періоді за спірним договором, із посиланням на номер рахунку.

Позивач стверджує, що неоплаченими відповідачем залишились послуги на загальну суму 349 727 грн. 19 коп., з яких: 298 488 грн. 05 коп. - заборгованість за послуги перевезення вантажів, 28 540 грн. 00 коп. - заборгованість за декларування та митне оформлення вантажу, компенсація вартості послуг митного терміналу, 22 699 грн. 14 коп. - заборгованість за сплати штрафних санкцій за понаднормативний простій, за наступними актами:

- № 56 від 20.07.2019 на суму 11 678 грн. 12 коп.;

- № 2348 від 14.08.2019 на суму 4 640 грн. 00 коп.;

- № 2571 від 04.09.2019 на суму 4 900 грн. 00 коп.;

- № 61 від 05.09.2019 на суму 2 775 грн. 00 коп.;

- № 2604 від 05.09.2019 на суму 5 600 грн. 00 коп.;

- № 3103 від 18.10.2019 на суму 4 800 грн. 00 коп.;

- № 85 від 19.10.2019 на суму 8 246 грн. 02 коп.;

- № 2953 від 19.10.2019 на суму 86 583 грн. 10 коп.;

- № 3105 від 23.10.2019 на суму 4 300 грн. 00 коп.;

- № 3106 від 23.10.2019 на суму 4 300 грн. 00 коп.;

- № 3082 від 24.10.2019 на суму 36 276 грн. 16 коп.;

- № 3739 від 27.12.2019 на суму 83 151 грн. 79 коп.;

- № 2 від 04.01.2020 на суму 92 477 грн. 00 коп.

Господарський суд зазначає, що вказані акти підписані сторонами без заперечень щодо якості, кількості, вартості,обсягів наданих послуг та строків їх надання.

Крім того, на підтвердження надання відповідачу послуг за неоплаченими актами позивач надав копії товарно-транспортних накладних СМR (т. 1, а.с. 116-124).

В порядку досудового врегулювання спору 18.02.2020 та 27.02.2020 позивач направляв відповідачу досудову вимогу від 18.02.2020, в якій вимагав сплатити заборгованість за надані послуги, яка на час направлення вимоги складала 174 098 грн. 40 коп. (т. 1, а.с. 20-22, 23, 24, 25).

Відповіді відповідача на вказану вимогу матеріали справи не містять.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 2 611 грн. 35 коп. за період з 19.08.2019 по 20.03.2020.

Після звернення позивача із даним позовом до суду, в рахунок оплати вартості наданих послуг за актом № 3082 від 24.10.2019 (рахунок № 3082 від 22.10.2019) відповідач здійснив оплату в сумі 10 000 грн. 00 коп., на підтвердження чого надав платіжне доручення від 21.04.2020 № 391.

Доказів оплати решти спірної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполучення, факт надання послуг, строк оплати, наявність часткової оплати, строк дії договору, наявність прострочення оплати вартості наданих послуг.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Правовідносини перевезення вантажів та їх експедирування врегульовані главою 32 Господарського кодексу України, главами 51, 65 Цивільного кодексу України, Законом України "Про транспорт", Статутом автомобільного транспорту УРСР, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 27.06.1969р. №401, Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність", а також Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997р.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедитування, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до ст.. 316 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом та вбачається з умов спірного договору відповідач взяв на себе зобов`язання проводити розрахунки за надані послуги перевезення, нести відповідальність за простій транспортних засобів, що стався з його вини шляхом сплати позивачу вартості такого простою за цінами, узгодженими сторонами у договорі, а також компенсувати позивачу всі штрафи та витрати, що виникли в процесі надання послуг, що передбачені договором.

Відповідно до п. 5.4., п. 5.8. договору строк проведення розрахунків за договором, тобто за кожне здійснене перевезення, складає 20 (двадцять) банківських днів з моменту вивантаження автомобіля. Всі штрафи, що виникли в процесі надання послуг, які передбачені даним договором, сплачуються винною стороною у порядку, зазначеному у п.5.4 цього договору.

З наданих позивачем товарно-транспортних накладних СМR вбачається, що вивантаження автомобіля за перевезеннями, що не оплачені відповідачем відбулося:

- за актом № 56 від 20.07.2019 - 20.07.2019 (т. 1, а.с. 116);

- за актом № 2348 від 14.08.2019 - 15.08.2019 (т. 1, а.с. 117, 118);

- за актом № 2571 від 04.09.2019 - 06.09.2019 (т. 1, а.с. 119);

- за актом № 61 від 05.09.2019 - 06.09.2019 (т. 1, а.с. 119);

- за актом № 2604 від 05.09.2019 - 05.09.2019 (т. 1, а.с. 120);

- за актом № 3103 від 18.10.2019 - 19.10.2019 (т. 1, а.с. 121);

- за актом № 85 від 19.10.2019 - 19.10.2019 (т. 1, а.с. 121);

- за актом № 2953 від 19.10.2019 - 19.10.2019 (т. 1, а.с. 121);

- за актом № 3105 від 23.10.2019 - 24.10.2019 (т. 1, а.с. 122);

- за актом № 3106 від 23.10.2019 - 24.10.2019 (т. 1, а.с. 122);

- за актом № 3082 від 24.10.2019 - 24.10.2019 (т. 1, а.с. 122);

- за актом № 3739 від 27.12.2019 - 27.12.2019 (т. 1, а.с. 123);

- за актом № 2 від 04.01.2020 - 04.01.2020 (т. 1, а.с. 124).

Таким чином, враховуючи умови п. 5.4, п. 5.8 договору строк оплати наданих послуг є таким, що настав:

- за актом № 56 від 20.07.2019 - 17.08.2019;

- за актом № 2348 від 14.08.2019 - 13.09.2019;

- за актом № 2571 від 04.09.2019 - 05.10.2019;

- за актом № 61 від 05.09.2019 - 05.10.2019;

- за актом № 2604 від 05.09.2019 - 05.10.2019;

- за актом № 3103 від 18.10.2019 - 16.11.2019;

- за актом № 85 від 19.10.2019 - 16.11.2019;

- за актом № 2953 від 19.10.2019 - 16.11.2019;

- за актом № 3105 від 23.10.2019 - 22.11.2019;

- за актом № 3106 від 23.10.2019 - 22.11.2019;

- за актом № 3082 від 24.10.2019 - 22.11.2019;

- за актом № 3739 від 27.12.2019 - 30.01.2020;

- за актом № 2 від 04.01.2020 - 04.02.2020.

Отже, судом встановлено, що факт належного надання позивачем послуг за наявними в матеріалах справи спірними заявками та актами надання послуг не заперечується відповідачем та підтверджується належними доказами, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 349 727 грн. 19 коп. визнаються судом обґрунтованими.

Водночас, відповідачем до матеріалів справи надані докази на підтвердження оплати вартості наданих послуг за актом № 3082 від 24.10.2019 (рахунок № 3082 від 22.10.2019) на суму 10 000 грн. 00 коп. після звернення позивача із даним позовом до суду, тому грошові зобов`язання відповідача у вказаній сумі в силу положень ст. 202 Господарського кодексу України, на час розгляду справи судом є припиненими Таким чином, між сторонами відсутній предмет спору щодо стягнення цих грошових коштів і провадження у справі в цій частині підлягає закриттю, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних порушень норм чинного законодавства та умов договору судом не встановлено.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені договором, майново-господарські зобов`язання перед позивачем з оплати наданих позивачем послуг, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 339 727 грн. 19 коп. основного боргу, 2 611 грн. 35 коп. 3% річних - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 10 000 грн. 00 коп. провадження підлягає закриттю за відсутністю предмету спору.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, господарський суд зазначає таке.

Так, доводи відповідача про те, що позивачем порушено порядок досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу претензії, спростовуються наданими позивачем до матеріалів справи копією досудової вимоги від 18.02.2020 та доказів її направлення на адресу відповідача.

При цьому господарський суд звертає увагу відповідача на помилковість його тверджень щодо безпідставного нарахування позивачем 3% річних на суму штрафу у розмірі 22 669 грн. 14 коп. за понаднормовий простій транспортного засобу. Господарський суд зазначає, що за умовами спірного договору відповідач взяв на себе зобов`язання нести відповідальність за простій транспортних засобів, що стався з його вини шляхом сплати позивачу вартості такого простою за цінами, узгодженими сторонами у договорі. На виконання вказаних умов сторонами складені відповідні акти надання послуг (найменування робіт, послуг - штрафні санкції за понаднормовий простій автомобіля ) та позивачем виставлені рахунки на оплату, які своєчасно не сплачені відповідачем. Отже, відповідач допустив порушення оплати прийнятих послуг та, відповідно, порушив грошове зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, заперечення відповідача спростовується матеріалами справи або не впливають та не спростовують вищенаведеної правової оцінки матеріалів, обставин справи згідно з вимогами закону, тому відхиляються господарським судом

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Водночас, оскільки провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у розмірі 10 000 грн. 00 коп. судом закрито, за приписами п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір", судовий забір в сумі 150 грн. 00 коп. підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду, у разі подання відповідного клопотання.

Також у позовній заяві та відповіді на відзив позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката, які за розрахунком від 12.06.2020 складають 20 400 грн. 00 коп.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі позивачем до матеріалів справи долучені копії договору про надання правової допомоги від 03.02.2020 № 01/20, укладеного між адвокатом Василенко О.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міко-Транс-1», протоколу погодження договірної ціни до вказаного договору, акту приймання-передачі наданих послуг від 12.06.2020 на суму 20 400 грн. 00 коп., розрахунку суми судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у справі № 904/1603/20 від 12.06.2020, рахунку-фактури від 08.07.2020 № 08/07-20, платіжного доручення від 10.07.2020 № 17822 на суму 20 400 грн. 00 коп., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 03.03.2016 ДП № 3038, оригінал ордеру від 29.02.2020 ДП № 1631/000050.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України надає належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частинами 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За таких обставин, щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення договору та підготовку позовної заяви, відповіді на відзив, як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, враховуючи заперечення відповідача, дійшов висновку про те, що до стягнення з відповідача підлягають витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, п. 2 ч. 1ст. 231, ст. ст. 232, 233, 236-238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

В іншій частині позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімснаб Плюс" (49040, м. Дніпро, пров. Джинчарадзе, буд. 4, кв. 53, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" (49000, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 12, кв. 125, ) 339 727 грн. 19 коп. (триста тридцять дев`ять сімсот двадцять сім грн. 19 коп.) основного боргу, 2 611 грн. 35 коп. (дві тисячі шістсот одинадцять грн. 35 коп.) 3% річних, 5 135 грн. 08 коп. (п`ять тисяч сто тридцять п`ять грн. 08 коп.) витрат зі сплати судового збору, 15 000 грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч грн. 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 20.08.2020

Суддя І.А. Рудь