ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2020 р.

Справа№ 910/5405/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Попікової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,

представників сторін:

позивача: Колесніченко К.К., Лупейко О.В.,

відповідача-1: Агапов О.О.,

інших учасників справи: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 (повний текст складено 28.12.2019)

у справі № 910/5405/19 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом ОСОБА_1

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс"

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

4. ОСОБА_4

5. Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотнікової Тетяни Олександрівни

6. Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіної Тетяни Яківни,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_5 ,

про визнання права власності на корпоративну частку, визнання

неправомірними та скасування реєстраційних дій, скасування

реєстраційних записів та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/5405/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (з урахуванням заяви позивача від 11.05.2019, прийнятої місцевим судом, та заяви від 18.06.2019, частково прийнятої місцевим судом) про:

- визнання за ОСОБА_1 право власності на частку розміром 13,2 % (тринадцять і дві десятих відсотків), що становить 19.700,00 грн, у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс";

- скасування здійсненої державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотніковою Тетяною Олександрівною 18.12.2018 реєстраційної дії на підставі акта приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс" від 18.12.2018, із скасуванням здійсненого 21.12.2018 запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань під №6024880;

- скасування здійсненої державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань Печерської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіною Тетяною Яківною 22.12.2018 реєстраційної дії на підставі акта приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс" від 21.12.2018 із скасуванням здійсненого 22 грудня 2018 року запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань під №7024880;

- зобов`язання державних реєстраторів відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань Печерської районної у м. Києві державної адміністрації внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань із здійсненням запису про відновлення статусу позивача як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс" із часткою у статутному капіталі у розмірі 13,2% (тринадцять і дві десятих відсотків).

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки на підставі ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, може пред`явити лише власник майна, однак на час розгляду даної справи позивач не є власником частки корпоративних прав ТОВ "АЗС-Сервіс".

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , розгляд справи призначено на 11.03.2020.

Судове засідання, призначене на 11.03.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В., яка не є суддею-доповідачем, на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 розгляд апеляційної скарги призначено на 30.03.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 повідомлено учасників справи № 910/5405/19, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 не відбудеться 30.03.2020; розгляд справи призначено на 27.04.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги на 20.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги на 01.07.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги на 13.07.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги на 17.08.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що:

- позивач будь-яких угод із відповідачами на відчуження частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" не укладав, договору купівлі-продажу, на підставі якого складений акт приймання-передачі часток від 18.12.2018, не підписував, а тому такий правочин порушує публічний порядок та є нікчемним;

- позивач та гр. ОСОБА_5 на підставі дійсних і ніким не оспорених правочинів стали реальними власниками відповідних часток у статутному капіталі ТОВ «АЗС-Сервіс» та здійснили законну державну реєстрацію своїх прав; їхнє право власності ніяк не могло бути порушено нікчемними (чи неукладеними) правочинами та незаконними державними реєстраціями і цей висновок ніяк не спростовується тим, що на сьогоднішній день за незаконними реєстраційними діями власником неправомірно рахується ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 17.08.2020 представники позивача надали усні пояснення у справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, станом на 26.07.2018 учасниками ТОВ "АЗС-Сервіс" були зареєстровані: ОСОБА_3 з корпоративною часткою у розмірі 33%, вартістю 49.500,00 грн; ОСОБА_4 з корпоративною часткою у розмірі 34%, вартістю 51.000,00 грн; ОСОБА_5 з корпоративною часткою у розмірі 19,8 %, вартістю 29.800,00 грн та ОСОБА_1 з корпоративною часткою у розмірі 13,2 %, вартістю 19.700,00 грн (запис державного реєстратора ДП "Київоблреклама" №4024880 від 26.07.2018).

21.12.2018 державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотніковою Т.О. була проведена державна реєстрація змін у складі учасників ТОВ "АЗС-Сервіс" (номер запису 6024880), відповідно до якого ОСОБА_1 виключено із складу учасників ТОВ "АЗС-Сервіс".

Також згідно з реєстраційним записом державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіної Т.Я. (№7024880 від 22.12.2018) власником 100% корпоративних прав ТОВ "АЗС-Сервіс" став ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи ТОВ "АЗС-Сервіс", наданої Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією, указані зміни (21 та 22 грудня 2018 року) були вчинені на підставі двох актів приймання-передачі часток у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс", складених на виконання договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі товариства, а саме:

- акта приймання-передачі від 18.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Т.В. від 18.12.2018 за № 1678-1680, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали свої частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" ОСОБА_2 у розмірі 19,8 % та 13,2 % (відповідно);

- акта від 21.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. за № 6415-6416, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали свої частки у розмірі 33% та 34% статутного капіталу ТОВ "АЗС-Сервіс" (відповідно) на користь ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, починаючи з 22.12.2018 та станом на час розгляду даної справи власником 100% частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" у Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться відповідач-3 - ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що договору купівлі-продажу, на підставі якого складений акт приймання-передачі часток від 18.12.2018, позивач не укладав, а тому його було неправомірно позбавлено права власності на частку у розмірі 13,2 % у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс".

Відповідні договори купівлі-продажу, як стверджує позивач, є нікчемними в силу положень ст.ст. 215, 216 ЦК України і визнання їх недійсними у судовому порядку не вимагається. А тому ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на корпоративну частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" розміром 13,2%, що становить 19.700,00 грн, скасувати реєстраційні дії та зобов`язати державних реєстраторів внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань.

Колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно зі ст.ст. 177, 190 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Отже, корпоративні права є самостійним об`єктом цивільних прав, які охоплюються наведеним у ст. 190 ЦК України поняттям майно, визначеним індивідуальними ознаками, які можуть бути об`єктом права власності.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Позивач вважає себе власником майна (корпоративних прав) та звернувся до суду з позовом про визнання права власності на корпоративну частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" розміром 13,2%, що становить 19.700,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (п. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Цивільним кодексом Украйни передбачено правові засади захисту права власності.

За приписами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

При цьому право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств.

Колегія суддів відзначає, що належним способом захисту у цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт «д» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.

Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суд має врахувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства та надавати оцінку добросовісності відповідачів, які в разі задоволення позовних вимог будуть позбавлені своїх часток або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.

У постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 (провадження № 12-33гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначала про важливість установлення правових підстав для відчуження частки у статутному капіталі товариства та дійшла таких висновків щодо застосування норм права:

- відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене статтею 147 ЦК України та статтею 53 Закону України «Про господарські товариства», є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки воно відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом;

Відтак, позивач, пред`являючи позовні вимоги про визнання за ним права власності на частку, має довести правомірність підстав набуття ним такої частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" у липні 2018 році, зокрема правомірність укладення відповідного цивільно-правового правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №923/876/16.

Як зазначалося вище, позивач вважає себе власником майна (корпоративних прав) та звернувся до суду з позовом про визнання права власності на корпоративну частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" розміром 13,2%, що становить 19.700,00 грн.

При цьому, обгрунтовуючи позов, позивач вказує, що частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" розміром 13,2%, що становить 19.700,00 грн, він прибав у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2018, копія якого міститься у матеріалах справи (т. 1, а.с. 52), котра була передана йому за актом приймання-передачі від 16.07.2018 (копія у справі - т. 1 а. с. 50).

Аналізуючи вказані обставини, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», який набрав чинності 17.06.2018, учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі.

Якщо кілька учасників товариства скористаються своїм переважним правом, вони придбавають частку (частину частки) пропорційно до розміру належних їм часток у статутному капіталі товариства.

Учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам товариства.

Якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки).

У разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах.

У разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам товариства умовах.

Учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.

Статутом товариства може встановлюватися інший порядок реалізації переважного права учасників товариства, розподілу відчужуваної частки (частини частки) між іншими учасниками товариства, відмови від реалізації переважного права учасників товариства. Статутом може встановлюватися, що учасники товариства не мають переважного права. Статутом також може бути передбачений обов`язок учасника товариства, який має намір продати частку (частину частки) третій особі, провести спершу переговори щодо її продажу з іншими учасниками товариства. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Якщо продаж частки (частини частки) у статутному капіталі товариства здійснюється на аукціоні (публічних торгах) відповідно до закону, переважне право учасника товариства не застосовується.

Переважне право учасника товариства не застосовується у разі, якщо це передбачено корпоративним договором, стороною якого є такий учасник.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Учасник товариства може встановити вимогу нотаріального посвідчення правочину з відчуження, застави частки такого учасника у статутному капіталі відповідного товариства та скасувати таку вимогу, відомості про що вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань у порядку, визначеному законом. Така вимога учасника, а також скасування учасником цієї вимоги є одностороннім правочином та підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктами 5.1 та 13.9.12 Статуту ТОВ "АЗС-Сервіс" (в редакцій, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 16.07.2018) передбачено, що учасник має право продати чи іншим способом відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам, а також третім особам. При цьому учасники користуються пріоритетним правом отримання частки (її частини) пропорційно до їх часткової участі у статутному капіталі товариства. Питання про передачу часток (їх частин) учасника іншим учасникам чи третім особам належить до компетенції Загальних зборів учасників.

Однак позивач не надав доказів дотримання встановленого п. п. 5.1 та 13.9.12 Статуту ТОВ "АЗС-Сервіс" порядку відчуження часток при укладенні договору купівлі-продажу від 16.07.2018, зокрема проведення Загальних зборів учасників з цього питання та прийняття відповідного рішення про передачу позивачу частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" розміром 13,2%.

Колегія суддів також відзначає, що у матеріалах справи міститься оригінал нотаріально посвідченої заяви гр. ОСОБА_2 від 04.07.2020 (т. 2 а.с. 172), в якій ОСОБА_2 стверджує, що договору купівлі-продажу від 16.07.2018, як і будь-яких інших, він не підписував, грошей за частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" від ОСОБА_1 не отримував, а такий договір є підробкою.

Таким чином, з урахуванням положень п.п. 5.1, 13.9.12 Статуту ТОВ "АЗС-Сервіс", ст.ст. 20, 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», позивач не довів правомірності підстав набуття ним частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" у липні 2018 році.

Колегія суддів враховує, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 заперечує укладення договору від 16.07.2018 з ОСОБА_1 про продаж останньому частки. Одночасно і ОСОБА_1 заперечує укладення договору від 18.12.2018 про зворотній продаж частки ОСОБА_2 , посилання на який міститься в акті приймання-передачі від 18.12.2018 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Т.В. від 18.12.2018 за № 1678-1680), але копія якого в матеріалах справи відсутня. Водночас в матеріалах справи відсутні докази оспорення вказаних правочинів в порядку ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Разом з тим, наведені вище обставини в сукупності свідчать, що ОСОБА_2 не вибував з числа учасників ТОВ "АЗС-Сервіс" в порядку, визначеному Статутом Товариства та ст. ст. 20, 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», що підтверджує і саме Товариство (т. 2 а. с. 51-55). Реальні фактичні обставини щодо переходу частки в Товаристві від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та у зворотному напрямку є предметом щонайменше двох кримінальних проваджень, в т. ч. №0004179 від 18.09.2018 (т. 2 а. с. 93-97, 125).

При цьому посилання позивача на те, що акт приймання-передачі від 18.12.2018 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Т.В. від 18.12.2018 за № 1678-1680), відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали свої частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" у розмірі 19,8 % та 13,2 % ОСОБА_2 , не може бути належним доказом у справі, оскільки згідно з листом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21.02.2019 (т. 1 а. с. 61) станом на 21.02.2019 ОСОБА_6 не є приватним нотаріусом, не спростовує на час розгляду господарської справи встановлених вище обставин. Водночас апеляційний суд зауважує, що вказаний лист містить інформацію станом на 21.02.2019 і не відображає інформацію щодо можливої діяльності нотаріуса ОСОБА_6 на час посвідчення зазначеного вище акта від 18.12.2018.

Колегія суддів також відзначає, що статтею 392 Цивільного кодексу України, якою позивач обґрунтовує позов, визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно

Як встановлено місцевим судом та підтверджено відомостями з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ( ОСОБА_1 ) на час розгляду даної справи не є власником частки корпоративних прав ТОВ "АЗС-Сервіс" у розмірі 13,2 %.

Матеріали справи свідчать, що корпоративні права на частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" у розмірі 13,2% набуті відповідачем-3 - ОСОБА_3 на підставі правочинів від 21.12.2018, копії яких наявні у матеріалах справи.

За змістом позовної заяви та пояснень позивача, ОСОБА_1 будь-яких угод із відповідачами на відчуження частки у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" не укладав, договору купівлі-продажу, на підставі якого складено акт приймання-передачі часток від 18.12.2018, не підписував та, на думку апелянта, такий правочин порушує публічний порядок і є нікчемним. Угода про відчуження позивачем корпоративних прав ОСОБА_3 також, за на думку апелянта, є нікчемною.

Колегія суддів відзначає, що за загальним правилом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак відповідні посилання позивача на приписи ст. 215, 216, 228 ЦК України не свідчать про наявність підстав для визнання за ним права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс".

У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

До регламентованих Цивільним кодексом України способів захисту права власності належать: визнання права власності (стаття 392); витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, в т. ч. з урахуванням правових позицій Верховного Суду, наведених вище.

У той же час відповідних вимог із наданням належних обґрунтувань та доказів позивач у своєму позові не заявив, а тому зазначені обставини місцевим судом підставно не досліджувались.

Водночас колегія суддів зазначає, що неукладеність угоди та її нікчемність, на що вказував позивач, є взаємовиключними поняттями, адже лише укладена (підписана) угода може бути визнана недійсною (нікчемною), при цьому наявність підстав для визнання недійсності (нікчемності) договору встановлюються саме на час укладення такого договору.

З огляду на вище викладене, враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у розмірі 13,2% у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності, позовні вимоги про скасування здійснених державними реєстраторами реєстраційних дій, скасування записів у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань та зобов`язання державних реєстраторів внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань, також не підлягають задоволенню як похідні від позовної вимоги про визнання права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "АЗС-Сервіс".

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/5405/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/5405/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5405/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 21.08.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

О.В. Попікова