ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020м. ДніпроСправа № 904/1671/20

За позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради, м. Дніпро

про стягнення заборгованості в сумі 258 092 грн. 70 коп. за договором постачання природного газу від 18.12.2015 № 4459/16-БО-4 в редакції додаткових угод

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 12.03.2020 № 14/4-1641-20, в якому просить стягнути з Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради заборгованість в сумі 258 092 грн. 70 коп., з яких: 188 726 грн. 23 коп. - пеня, 14 099 грн. 66 коп. - 3% річних, 55 230 грн. 81 коп. - інфляційні втрати, відповідно до умов договору постачання природного газу від 18.12.2015 № 4459/16-БО-4 в редакції додаткових угод в редакції додаткових угод.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору.

Ухвалою господарського суду від 31.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, яку визнано малозначною та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

Господарський суд зазначає, що заява відповідача в порядку ч. 4 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України до суду не надходила.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215), з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, на усій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.

Крім того, згідно із п. 11 Закону України №540-ІХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набув чинності 02.04.2020, розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України доповнено п. 4 такого змісту, зокрема, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки судового розгляду справи продовжуються на строк дії такого карантину, а строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (редакція п. 4 розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України до 17.07.2020).

У подальшому строк дії карантину продовжувався з 03.04.2020 до 24.04.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239), з 24.04.2020 до 11.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291), з 11.05.2020 до 22.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343), з 22.05.2020 до 22.06.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392), з 22.06.2020 по 31.07.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500), з 31.07.2020 до 31.08.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641).

08.04.2020 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 06.04.2020 № 41/11-14, в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Вважає, що оскільки ним виконані зобов`язання за спірним договором ще у 2016 році, а позивач не звертався до нього із вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних у досудовому порядку, строк оплати вказаних нарахувань є таким, що не настав, відповідно, вимоги заявлені передчасно. Крім того, стверджує, що у період з 14.01.2013 по 19.04.2018 Господарським судом Дніпропетровської області введений мораторій на задоволення вимог кредиторів в межах справи № 904/397/13-г про банкрутство КП «Дніпроводоканал». Таким чином, оскільки позивачем нарахована пеня за період з 16.02.2016 по 01.07.2016, тобто під час дії мораторію, ці вимоги в силу приписів абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що діяв на той час, є безпідставними. Просив у задоволенні позову відмовити.

13.04.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив від 10.04.2020 № 14/4-2490-20, в якій зазначив, що направлення вимоги відповідачу про сплату 3% річних та інфляційних втрат не є обов`язковим; оскільки порушення зобов`язання мало місце позивач обґрунтовано нарахував 3% річних та інфляційні та має право звернутися з вимогами про їх стягнення безпосередньо до суду. Крім того, вказує, що дія мораторію, про яку веде мову відповідач, поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів та не поширює свою дію на зобов`язання поточних кредиторів, в тому числі щодо нарахування неустойки, та інших санкцій чи неналежне виконання грошових зобов`язань. Оскільки у спірних правовідносинах, у розумінні абз. 8 ст. 1 та ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що діяв на той час, позивач є поточним кредитором, дія мораторію, введеного ухвалою Господарського суду від 14.01.2013 у справі № 904/397/13-г, на зобов`язання щодо нарахування та сплати пені не розповсюджується. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ, який набув чинності 17.07.2020, п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України викладено в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до п. 2 розділу ІІ вказаного Закону від 18.06.2020 № 731-ІХ процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Господарський суд зазначає, що заперечення на відповідь на відзив або клопотання відповідача про продовження строку на надання таких заперечень відповідно до п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ, до суду не надходили.

Отже, слід вважати, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі та надані всі наявні докази на підтвердження вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Крім того, суд, керується ч. 3 ст. 2 ГПК України, що кореспондується із ст. 129 Конституції України, за якою однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Згідно зі ст. 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З урахуванням вищевикладених обставин, розгляд справи проводився у розумні строки для цієї справи.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (споживач) укладено договір постачання природного газу № 4459/16-БО-4 (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" перейменовано в АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

За цим договором постачається газ, ввезений на митну територію України (за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00) (п.1.3. договору).

Згідно з п. 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01 січня 2016 по 31 березня 2016 (включно) природний газ обсягом до 330,684 тис.куб.метрів.

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за природний газ проводиться споживачем виключно грошовими, відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених п. 5.2 цього договору, або у відповідних додатках (п.5.1 даного договору).

Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок постачальника.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою від 31.12.2015 сторони виклали наступні пункти у наступні редакції:

« 1.2. Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами».

« 1.3. За цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України)».

« 6.1. Оплата планових обсягів газу з урахуванням вартості транспортування магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу».

За умовами п. 5.2 договору в редакції вказаної додаткової угоди ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором з 01 січня 2016 року становить 6 398,00 грн., крім того податок на додану вартість 20%.

До ціни газу додається тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз», відповідно до території ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств, - 265,60 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 318,72 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6663,60 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з - 7996,32 грн. ».

Додатковою угодою від 29.01.2016 № 2 сторони виклали п. 5.2 договору у наступній редакції:

«п. 5.2. Ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором з 01 лютого 2016 року становить 6 239,00 грн., крім того податок на додану вартість 20%.

До ціни газу додається тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз», відповідно до території ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств, - 265,60 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 318,72 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6663,60 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з - 7805,52 грн. ».

Додатковою угодою від 29.01.2016 № 2 сторони узгодили наступну редакцію п. 5.2 договору:

«п. 5.2. Ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором з 01 березня 2016 року становить 6 255,00 грн., крім того податок на додану вартість 20%.

До ціни газу додається тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз», відповідно до території ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств, - 265,60 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 318,72 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6663,60 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з - 7842,72 грн. ».

За змістом п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У п. 10.3.договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

За умовами розділу 12 договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 31 березня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов зазначеного договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2 029 642 грн. 58 коп., що підтверджується двосторонніми актами приймання-передачі природного газу, підписаними сторонами:

- акт від 31.10.2016 на суму 924 406 грн.57 коп. (за січень 2016);

- акт від 29.02.2016 на суму 628 984 грн. 42 коп. (за лютий 2016);

- акт від 31.03.2016 на суму 476 251 грн. 59 коп. (за березень 2016).

Позивач стверджує, що відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати отриманого газу у встановлений договором строк.

За розрахунком позивача, доданим до позову, підлягає стягненню з відповідача пеня за загальний період з 16.02.2016 по 01.07.2016, розрахована за кожним актом окремо, у загальному розмірі 188 762 грн. 23 коп.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 14 099 грн. 66 коп. та інфляційні втрати у розмірі 55 230 грн. 81 коп. за період з березня по липень 2016.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення сторонами договору постачання природного газу, строку дії договору, умов та обсягів поставки природного газу, факту поставки, порядку та строків оплати за отриманий у певному періоді природний газ, наявність заборгованості, періоди прострочення тощо.

Доказів оплати спірної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами ст.. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Так, матеріалами справи підтверджується, що поставлений у період з січня 2016 по березень 2016 природний газ відповідач оплатив із простроченням. Вказане вбачається із банківських виписок за період з 15.02.2016 по 19.07.2016 (а.с. 30-90).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Судом здійснено перевірку розрахунку пені та встановлено, що під час його проведення позивачем вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення (за кожним актом приймання-передачі природного газу окремо) з урахуванням часткових оплат. Отже, позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 188 762 грн. 23 коп. суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних порушень норм чинного законодавства та умов договору судом не встановлено.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 55 230 грн. 81 коп. господарський суд зазначає наступне.

Так, в обґрунтування порядку нарахування інфляційних втрат позивач посилається на зміст листа Верховного Суду від 04.04.199 № 62-97-р.

Згідно із п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань від 17.12.2013 № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

За змістом пункту 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Перевіряючи розрахунок інфляційних нарахувань, судом встановлено, що виконуючи нарахування за простроченими грошовими зобов`язаннями відповідача за січень 2016 позивачем нараховувався індекс інфляції за кожний наступний місяць у заявленому періоді на суму боргу, що вже включала в себе інфляційне збільшення за попередні періоди, тобто за березень та квітень 2016.

Крім того, виконуючи нарахування за простроченими грошовими зобов`язаннями відповідача за січень 2016, позивачем нараховані інфляційні втрати на суму боргу 132 895 грн. 83 коп. (застосовано індекс інфляції за травень 2016), в той час як вказана сума заборгованості існувала у період з 27.05.2016 по 02.06.2016 (частково сплачена відповідачем 02.06.2016). Отже, нарахування інфляційних втрат за 6 днів не узгоджується з рекомендаціями Верховного Суду, викладеними у листі від 04.04.199 № 62-97-р, на який посилається позивач.

Крім того, господарським судом врахована правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, який зазначив таке:

"Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць".

За вказаних обставин, згідно з перерахунком, здійсненим господарським судом, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у загальній сумі 54 787 грн. 13 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені договором, майново-господарські зобов`язання перед позивачем з оплати поставленого природного газу, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 188 762 грн. 23 коп. пені, 14 099 грн. 66 коп. 3% річних, 54 785 грн. 13 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позовних вимог слід відмовити.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, господарський суд зазначає таке.

Так, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем порушено досудовий порядок звернення із вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, з наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У спірному договорі сторони передбачили що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

При цьому, відповідач не заперечує, що ним допущено порушення строків оплати газу, поставленого у спірному періоді.

Отже, 3% річних та інфляційні втрати, стягнення яких є предметом даного спору, обґрунтовано нараховані позивачем, в той час як направлення вимоги боржнику в контексті ст. 625 ЦК України не позбавляє кредитора права звернутися безпосередньо до суду за захистом своїх порушених прав.

Разом з тим, господарський суд вказує на помилковість тверджень відповідача щодо неправомірності нарахування пені під час дії мораторію, оскільки у спірних правовідносинах, у розумінні абз. 8 ст. 1 та ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що діяв на той час, позивач є поточним кредитором, а тому дія мораторію, введеного ухвалою Господарського суду від 14.01.2013 у справі № 904/397/13-г, на зобов`язання щодо нарахування та сплати пені не розповсюджується.

Таким чином, заперечення відповідача спростовується матеріалами справи або не впливають та не спростовують вищенаведеної правової оцінки матеріалів, обставин справи згідно з вимогами закону, тому відхиляються господарським судом

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21-А, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 6, ) 188 762 грн. 23 коп. (сто вісімдесят вісім тисяч сімсот шістдесят дві грн. 23 коп.) пені, 14 099 грн. 66 коп. (чотирнадцять тисяч дев`яносто дев`ять грн. 66 коп.) 3% річних, 54 785 грн. 13 коп. (п`ятдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят п`ять грн.. 13 коп.) інфляційних втрат, 3 864 грн. 71 коп. (три тисячі вісімсот шістдесят чотири грн. 71 коп.) витрат по сплаті судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 20.08.2020

Суддя І.А. Рудь