ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2020 р. м.Київ Справа№ 910/18423/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Корсака В.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.

представники учасників справи не з`явились.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020, повний текст якого складено 23.04.2020

у справі №910/18423/19 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н"

до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Ост-Торг"

про визнання договору недійсним.

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі-відповідач) про визнання недійсним договору поруки №4012401И/П від 26.10.2016 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що Договір поруки №4012401И/П від 26.10.2016 був укладений ним під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ст.230 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження судового рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Крім того скаржник стверджує, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про недоведеність позивачем введення його в оману та наявності умислу в діях відповідача.

Також скаржник стверджує, що внаслідок винесення оскаржуваного судового рішення без участі учасників справи, незважаючи на введені заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом, судом першої інстанції фактично порушено право на судовий захист.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2020, справу №910/18423/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 поновлено товариству з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19; розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 призначено на 04.08.2020 о 11:00 год.; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та у судове засідання, яке відбулося 04.08.2020, не з`явились, своїх представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 відкладено на 18.08.2020 о 10:20 год.

У зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/2448/20 від 11.08.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/18423/19.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/18423/19, відповідно до витягу з протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 11.08.2020 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Корсак В.А., а також ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 у раніше призначеному судовому засіданні 18.08.2020 о 10:20 год.

Учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та у судове засідання, яке відбулося 18.08.2020, не з`явились, своїх представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомленні їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення їх не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності останніх.

Також відповідач та третя особа не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 26.10.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №4С16093Г (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач отримав кошти у розмір 4 600 000 000,00 грн для фінансування поточної господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Цього ж дня між позивачем, як поручителем, та відповідачем, як кредитором, був укладений договір поруки №4О12401И/П (далі - Договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Ост-Торг» (боржником, третьою особою) своїх зобов`язань за кредитним договором від 26.12.2012 року №4О12401И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 4 Договору поруки сторони погодили, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Згідно з п.8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

У відповідності до ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч.ч.1,2 ст.556 ЦК України).

Позивачем долучено до позовної заяви копію платіжного доручення №2282 від 28.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 26.12.2012 №4О12401И відповідно до договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016; сума грошових коштів - 162 992 721,72 грн (а.с.35 т.1).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, позивач зазначає, що укладенню вказаних договорів (кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016 та договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016), а також інших договорів поруки (перелік наведений позивачем у позовній заяві) передували ті обставини, що позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт банку, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

За твердженням позивача, банк, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ-Н» у процедурі «трансформації» кредитного портфеля відповідача.

Як зазначає позивач, така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16р. №323/БТ, яким зобов`язано відповідача розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Згаданий план заходів, зі слів співробітників банку, передбачав переведення існуючого корпоративного кредитного портфеля на операційні компанії, які мають реальні та прозорі джерела походження доходів. Як зазначає позивач у позовній заяві, на думку банку, позивач повністю відповідав необхідним критеріям для переведення на товариство з обмеженою відповідальністю «СТАРТ-Н» кредитного боргу «старих боржників».

При цьому, як зазначає позивач, представники банку наголошували на тому, що кредитні зобов`язання «старих боржників» забезпеченні надзвичайно ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше.

За твердженням позивача, його дії з отримання кредитних коштів за кредитним договором №4С16093Г від 26.10.2016 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань «старих боржників» банку в зазначених рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфеля відповідача, ініційованого НБУ.

Тобто, укладення кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016 було обумовлено тим, що позивач, здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості «старих» позичальників (боржників), в тому числі позичальника (третьої особи) за кредитним договором від 26.12.2012 №4О12401И (на підставі Договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016), мав на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), так як зі слів банку, сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість «старих» позичальників перед банком.

Як зазначає позивач, сума отриманого від банку кредиту за кредитним договором №4С16093Г від 26.10.2016 (4 435 219 957,42 грн) дорівнює сумі сплачених ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості «старих» позичальників (боржників) за кредитними договорами, в тому числі заборгованості третьої особи за кредитним договором від 26.12.2012 №4О12401И.

Однак, як вказує позивач, рішенням НБУ від 18.12.2016 №498-р відповідача визнано неплатоспроможним, та відповідно до постанови КМУ від 18.12.2016 №961 банк перейшов у власність держави.

Як вбачається з п.10 договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016, кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Незважаючи на те, що позивачем були виконанні зобов`язання третьої особи за кредитним договором на підставі договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016, втім зобов`язання відповідача щодо передачі йому документів, що посвідчували права заставодержателя на активи боржників, якими були забезпечені зобов`язання за кредитними договорами, виконані не були.

У зв`язку з викладеними обставинами, як зазначає позивач, протягом 2017-2018 років він намагався у судовому порядку отримати вказані документи від відповідача. Однак, як встановлено судовим рішенням (справа №910/226/18), відповідач і не був зобов`язаний передавати такі документи товариству з обмеженою відповідальністю «СТАРТ-Н» (позивачу).

Таким чином, ані в порядку договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016, ані в судовому порядку, відповідач не передав позивачу документи, які б давали змогу йому звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами, зокрема документи, які забезпечували виконання зобов`язань третьої особи за кредитним договором від 26.12.2012 №4О12401И.

Як зазначає позивач, така поведінка банку свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за договором поруки №4О12401И/П від 26.10.2016 ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, що свідчить про введення в оману позивача відповідачем.

Також позивач вказує на те, що тривале невиконання відповідачем зобов`язань за договором поруки №4О12401И/П від 26.10.2016 свідчить про відсутність у банку намірів передати позивачу (як поручителю, який виконав зобов`язання боржника) документи, які підтверджували наявність забезпечення виконання зобов`язань «старих» позичальників (зокрема, третьої особи) Товариства з обмеженою відповідальністю «Магнат Груп») у вигляді цінних для позивача активів.

При цьому, як стверджує позивач, банк лише використовував інформацію про такі активи для спонукання його укласти як кредитний договір №4С16093Г від 26.10.2016, так і договори поруки, в тому числі договір поруки №4О12401И/П від 26.10.2016, з метою реалізації плану «трансформації», чим ввів товариство з обмеженою відповідальністю «Старт-Н» (позивача) в оману щодо істотних умов договору.

Всі наведені обставини, за твердженням позивача, свідчать про те, що банк, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану «трансформації» кредитного портфеля акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», ввів в оману товариство з обмеженою відповідальністю «Старт-Н» щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами у розмірах, що суттєво перевищують розміри заборгованості за кредитними договорами.

Відсутність вказаних документів має істотне значення при укладенні як кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016, так і договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016 (та інших договорів поруки), підтверджує факт обману позивача, оскільки якби останній на момент укладення вказаного кредитного договору та договору поруки знав про відсутність договорів забезпечень, він би не вчиняв вказаних правочинів (кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016 та договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016).

Враховуючи викладені обставини та посилаючись на норми ст.230 Цивільного кодексу України, позивач просить суд визнати недійсним договір поруки №4О12401И/П від 26.10.2016, укладений між позивачем та відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.06.2019 по справи №916/3156/17.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу №5 від 24.10.2016 загальних зборів учасників ТОВ "СТАРТ-Н", а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 4 600 000 000,00 грн.

Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.

Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності товариства.

Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 21.10.2016 та заявки на отримання кредиту від 21.10.2016, що були надані ТОВ "СТАРТ-Н" на адресу банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі №4С16093Г від 26.10.2016, а саме в п.А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваних позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 558 Цивільного кодексу України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Згідно з ч.3 ст.556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Таким чином, вказане свідчить про неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Отже, позивач помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договорів поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договорів поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, твердження позивача про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Проте, позивачем не доведено обставин які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману, а також не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Крім того, колегією суддів встановлено, що у грудні 2017 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити дії, зокрема: зобов`язати відповідача передати позивачу оригінали документів, якими забезпечувалось виконання зобов`язань за кредитним договором № 4О12401И від 26.12.2012, а саме: кредитний договір з додатками №4О12401И від 26.12.2012; договори застави, які були укладені між відповідачем та третьою особою у забезпечення виконання умов кредитного договору № 4О12401И від 26.12.2012; договори застави з боку третіх осіб, які були укладені у забезпечення виконання третьою особою умов кредитного договору № 4О12401И від 26.12.2012; інші документи, що містяться у кредитній справі та підтверджують обов`язок боржника перед кредитором по кредитному договору №4О12401И від 26.12.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежними виконанням договору поруки від 26.10.2016 №4О12401И/П, укладеного між позивачем та відповідачем в частині виконання пункту 10 даного договору, а саме щодо зобов`язання кредитора у випадку виконання поручителем обов`язку боржника (третьої особи) за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором, а тому позивач був змушений звернутися за захистом порушених прав до суду.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2018, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі №910/226/18, у задоволенні позову відмовлено.

Вказані судові рішення у справі №910/226/18 мотивовані відсутністю доказів щодо наявності заборгованості боржника за кредитним договором та відповідного розрахунку заборгованості, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити обставини стосовно наявності такої заборгованості та тверджень позивача про повне виконання ним зобов`язання за таким кредитним договором, та, відповідно, наявності підстав для переходу прав кредитора до позивача, а також підстав для передачі документів, що підтверджують обов`язок боржника.

При цьому, суд у справі №910/226/18 вказав на те, що законом не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов`язок боржника, оскільки з огляду на ст. 553 Цивільного кодексу України та ст. 556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у листопаді 2017 року позивач звертався до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про розірвання договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на істотне порушення відповідачем умов договору поруки №4О12401И/П від 26.10.2016 в частині виконання банком свого обов`язку передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги до боржника (третьої особи).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 у справі №910/20596/17, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про відсутність будь-яких відомостей щодо завдання позивачеві відповідної шкоди з боку відповідача у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов спірного договору поруки. Позивачем не подано суду доказів, які підтверджують, що не передання відповідачем копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами є істотним порушенням, внаслідок якого позивач позбавився можливості вимагати від третьої особи повернення (сплати) коштів, сплачених позивачем за договором поруки. Окрім того, судами встановлено, що позивачем не подано доказів, з яких би вбачалось, що саме внаслідок не передачі відповідачем таких документів (кредитного договору, тощо) позивач не може отримати від третьої особи належних йому коштів. Також суди дійшли висновку, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами обставин того, що сума заборгованості, яка ним була сплачена відповідно до платіжного доручення №2282 від 28.10.2016 у розмірі 162 992 721,72 грн, відповідає повній сумі заборгованості боржника за вказаними кредитними договорами, яка існувала на дату погашення.

Залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі №910/20596/17, зокрема зазначив, що під час вирішення спору місцевий та апеляційний господарські суди правомірно визнали недоведеним факт повного виконання позивачем зобов`язань боржника за кредитним договором.

Отже, беручи до уваги наявні в матеріалах даної справи докази та обставини, встановлені судами у справі №910/226/18 та у справі №910/20596/17, колегія суддів вважає недоведеними та необґрунтованими твердження позивача про відсутність у банку будь-яких договорів забезпечення виконання зобов`язань третьої особи за кредитним договором від 26.12.2012 №4О12401И.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Посилання скаржника на те, що внаслідок винесення оскаржуваного судового рішення без участі учасників справи, незважаючи на введені заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, колегією суддів відхиляються, як підстава для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки, по-перше, відповідно до ч.2 ст.277 ГПК України порушення норм процесуального права може буди підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення спору, проте, у даному випадку, судом першої інстанції спір вирішено вірно; по-друге, як свідчать матеріали справи учасники справи про розгляд справи були повідомлені судом належним чином, що підтверджується розпискою та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. В свою чергу, учасники справи не скористались своїм процесуальним правом та не повідомили суд про неможливість з`явитися в судове засідання; по-третє, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. При цьому, як свідчать матеріали справи, представник позивача приймав участь у підготовчих засіданням та мав можливість повідомити суду про всі обставини справи, які йому були відомі та надати суду відповідні докази.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 у справі №910/18423/19 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на товариство з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н".

4.Матеріали справи №910/18423/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 19.08.2020.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.А. Корсак

Є.Ю. Шаптала