УХВАЛА

20 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 914/1606/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

обов`язки секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді покладено на помічника судді Александренко К.І.,

представників учасників справи:

акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»- Лисенко В.О. - адвокат (довіреність від 17.05.2020 № 14-202, свідоцтво №3420, договір про надання правової допомоги від 22.04.2019 № 14/424/19),

комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради - не з`явився ,

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду Львівської області від 17.12.2019 (суддя Петрашко М.М.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 (головуючий суддя: Кордюк Г.Т., судді: Кравчук Н.М., Скрипчук О.С.)

у справі № 914/1606/19

за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України»)

до комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради (далі - Підприємство)

про стягнення 6 668 685,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Підприємства про стягнення 6 668 685,40 грн. (з них: 5 144 348,37 грн. - основний борг, 701 006,74 грн. - пеня, 255 083,62 грн. - 3% річних та 568 246,67 грн. - інфляційні втрати), посилаючись на порушення відповідачем умов договору від 01.10.2017 № 6222/1718-ТЕ-21 постачання природного газу в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу за період з листопада 2017 року по березень 2018 року включно.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.12.2019 у справі № 914/1606/19, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020, позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Підприємства на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» 5 144 348,37 грн. основного боргу, 350 503,37 грн. пені, 255 083,62 грн. 3% річних, 568 246,67 грн. інфляційних втрат та 100 030,28 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду переглядалося в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 350 503,37 грн. пені. В іншій частині рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи в частині вимоги про стягнення пені мотивовані з посиланням на обґрунтованість заявлених позовних вимог у зазначеній частині. Водночас суди, врахувавши те, що: відповідач частково оплатив поставлений за договором природний газ, що свідчить про значний ступінь виконання боржником зобов`язання; основним різновидом господарської діяльності відповідача є постачання теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (у тому числі, в навчальні заклади, дитячі садки, оздоровчі санаторії, лікарні та ін.), тому господарська діяльність відповідача є суспільно необхідною та відіграє особливу соціальну роль; невиконання зобов`язань було зумовлено тим, що єдиним джерелом для оплати за послуги розподілу природного газу є кошти, отримані як оплата за спожиту теплову енергію з боку населення, бюджетних установ та госпрозрахункових підприємств; заборгованість споживачів, за умови невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджені (погоджені) органами державної влади та місцевого самоврядування, відсутністю сучасних дотаційних напрямів у покритті збитків підприємства є об`єктивними обставинами, що й викликають недостатність у відповідача коштів для погашення заборгованості одночасно і в повному обсязі; беручи до уваги: інтереси обох сторін; відсутність доказів на підтвердження понесення позивачем збитків або можливості їх понесення в результаті порушення відповідачем строків виконання зобов`язання за договором; те, що стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, - дійшли висновку про можливість зменшення належної до стягнення суми пені до 350 503, 37 грн. (на 50%).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 21.04.2020 АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення зі справи скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 350 503, 37 грн., ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначеній частині.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14. Також скаржник зазначає, що суди у вирішенні спору порушили норми матеріального та процесуального права, а саме приписи статей 525, 526, 551, 559, 625 Цивільного кодексу України; статті 233 Господарського кодексу України.

Ухвалою Верховного Суду від 07.07.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 20.08.2020.

Підприємство не скористалося правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 914/1606/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, яке передбачене частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (відповідна правова позиція послідовно викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19).

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, судами повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 914/1606/19 ухвалені судами без урахування висновків щодо застосування норм права (статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, оскільки висновки в зазначеній справі і у справі № 914/1606/19 , а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є різними, у кожній з зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи, що розглядається, у справі № 908/1453/14 судами досліджувались конкретні обставини, виходячи з наданих сторонами доказів та їхньої оцінки, тому суди у розгляді зазначеної справи на власний розсуд вирішували питання про наявність або відсутність підстав, за яких можливе зменшення неустойки, виходячи з встановлених ними фактичних обставин (доказової бази) у справі.

Так, у справі № 908/1453/14 у вирішенні питання щодо зменшення розміру пені, суди взяли до уваги надані позивачем докази на підтвердження його скрутного фінансового становища, відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 90%, стягнувши пеню за контррозрахунком відповідача.

Натомість у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку наданим сторонами доказам, виходили з того, що відповідачем доведено наявність обставин, які в силу положень частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є підставою для зменшення розміру неустойки за рішенням суду. При цьому суди, оцінивши майновий стан сторін, зазначивши про те, що стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, взявши до уваги відсутність доказів на підтвердження перебування позивача у скрутному фінансовому становищі або доказів понесення ним збитків (чи можливість їх понесення), у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, - дійшли про можливість зменшення розміру пені до 50%. Водночас майновий стан стягувача у процесі розгляду справи № 914/1606/19 позивачем суду не доводився, позивач не подав суду будь - яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах. Враховуючи вказане, правовий висновок Верховного Суду у справі № 908/1453/14 не міг бути застосований під час розгляду цієї справи.

Принцип змагальності сторін зобов`язує їх в кожному окремому випадку звернення до суду доводити ті обставини, що обґрунтовують їх вимоги та заперечення. Отже, для врахування судом майнового стану стягувача відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 908/1453/14 відповідна обставина мала бути зазначена та доведена саме позивачем.

Таким чином, посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду у справі № 908/1453/14 є безпідставним, оскільки висновки судів про задоволення клопотання про зменшення розміру пені у справі, що розглядається не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, адже зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Приписи частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України свідчать про те, що саме суд першої інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, суд касаційної інстанції в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, Касаційний господарський суд у розгляді касаційної скарги зі справи № 914/1606/19 встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 914/1606/19.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Львівської області від 17.12.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 у справі № 914/1606/19 .

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Львівської області від 17.12.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 у справі № 914/1606/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко