УХВАЛА

м. Київ

17.08.2020Справа № 910/19445/16

За заявою Українського фонду підтримки підприємництва про видачу дублікату наказу по справі № 910/ 19445/16

За позовом Українського фонду підтримки підприємництва

до фізичної особи-підприємця Бородинського Руслана Юрійовича

про стягнення 313 638,02 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Без виклику представників учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору мікрокредитування № 6-13 від 19.04.2013 у розмірі 313 638,02 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 позовні вимоги Українського фонду підтримки підприємництва задоволено повністю, стягнуто з фізичної особи-підприємця Бородинського Руслана Юрійовича на користь Українського фонду підтримки підприємництва основну заборгованість у розмірі 250 000(двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., 63 638(шістдесят три тисячі шістсот тридцять вісім) грн. 02 коп. заборгованості за відсотками, судовий збір в сумі 4 704(чотири тисячі сімсот чотири) грн. 57 коп.

20.12.2016 на виконання рішення Господарського суду міста Києва видано наказ.

07.08.2020 через відділ діловодства суду від представника стягувача надійшла заява про видачу дублікату наказу у справі № 910/19445/16.

Витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.08.2020 заяву передано на розгляд судді Головатюка Л.Д.

Розпорядженням керівника апарату № 05-23/986 від 07.08.2020 призначено повторний розподіл заяви у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Головатюком Л.Д.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого роподілу судової справи між суддями від 07.08.2020 заяву передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Розглянувши заяву Українського фонду підтримки підприємництва про видачу дублікату наказу по справі № 910/19445/16 суд вирішив задовольнити її, з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Приписами частин 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Варто зазначити, що наведені приписи були розглянуті Конституційним Судом України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012, в якому вказано, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування нашою державою права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 зі справи "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграфу 1 статті 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04), а також у низці інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У пункті 53 цього рішення Європейський суд з прав людини зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка, у справі "Ромашов проти України", у справі "Дубенко проти України" та у справі "Козачек проти України"). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі "Шмалько проти України"). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" і у справі "Крищук проти України").

Пунктом 19.4 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із поданої заяви, 18.09.2018 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні № 53583734, однак, за твердженнями стягувача ним виконавчий документ не отримано та рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 у справі № 910/19445/16 не виконано по теперішній час.

Враховуючи викладене, заява Українського фонду підтримки підприємництва про видачу дубліката наказу Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 234, п. 19.4 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Українського фонду підтримки підприємництва про видачу дубліката наказу Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі № 910/19445/16 задовольнити.

2. Видати дублікат наказу Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі № 910/19445/16.

3. Ухвала набрала законної сили відповідно до положень статті 235 Господарського процесуального кодексу України з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст ухвали складено та підписано 17.08.2020.

Суддя М.Є. Літвінова