ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" серпня 2020 р.Справа № 922/2325/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання - Казмерчук Т.М.

за участю представників учасників справи:

позивача Терпелюк Є.В., адвокат, ордер серія АХ № 1000547 від 27.05.2020 р.

відповідача Тищенка А.В., адвокат, ордер серія ПТ № 211695 від 14.08.2020 р.

третьої особи не з`явилась

розглянувши клопотання відповідача (вх. № 18898 від 17 серпня 2020 року) про скасування заходів забезпечення позову у справі

за позовом Приватного підприємства «Еверест-ХХІ», місто Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозсфера», місто Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - фізична особа-підприємець Чумакова Аліна Володимирівна, місто Харків,

про стягнення коштів 6 714 480 грн.,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/2325/20

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, заяву Приватного підприємства "Еверест-ХХI" про вжиття заходів забезпечення позову (вх.№ 18115 від 06.08.2020) - задоволено повністю. До набрання рішення суду по справі № 922/2325/20 законної сили накладено арешт на грошові кошти в межах суми стягнення у розмірі 6 714 480,00 грн., що належать відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Хозсфера" і знаходяться (обліковуються) на банківських рахунках в усіх банківських установах Товариства з обмеженою відповідальністю "Хозсфера".

17 серпня 2020 року, до канцелярії суду від відповідача, в порядку статті 145 Господарського процесуального кодексу України, подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою господарського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року (вх. № 18898). В обґрунтування поданого клопотання відповідачем покладено те, що грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках, використовуються і заплановані, в тому числі, і для виплати заробітної плати працівникам товариства, сплати податків, обов`язкових платежів, а також інших фінансових інструментів господарської діяльності. Також зазначено, що у заяві про забезпечення позову позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, із якими діюче законодавство пов`язує доцільність застосування заходів забезпечення позову та які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

17 серпня 2020 року, через відпуску судді доповідача по даній господарській справі (Жельне С.Ч.), розпорядженням № 502/2020 призначено повторний автоматизований розподіл клопотання у справі № 922/2325/20. 17 серпня 2020 року за протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначеного головуючого суддю по даній господарській справі (суддю доповідача) - Калініченко Н.В.

18 серпня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою господарського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року; призначено засідання на 20 серпня 2020 року.

20 серпня 2020 року, в засіданні суду, позивачем представлено заперечення на клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову (вх. № 19271), які долучені судом протокольною ухвалою суду від 20 серпня 2020 року до матеріалів справи. В судовому засіданні представник позивача також оголосив про наявність в запереченнях на клопотання відповідача щодо скасування заходів забезпечення позиву клопотання, в порядку статті 42 ГПК України, щодо витребування із банківських установ за період з 26 червня 2020 року по 20 серпня 2020 року інформації щодо операцій, які були проведені на користь чи дорученням відповідача, ТОВ Хозсфера.

Щодо даного клопотання суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 74 ГПК України, що регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням вимог частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, у суду відсутнє право збирати докази в спростування тих чи інших обставин замість учасника судового процесу на якого таких обов`язок покладено законодавчо.

Так, позивачем зазначений період, за який необхідно витребувати у банківських установах інформацію щодо руху грошових коштів відповідача, а саме з 26 червня 2020 року по 20 серпня 2020 року. Даний період за своєю фактичною обставиною складається із двох періодів: перший з 26 червня 2020 року по 07 серпня 2020 року - тобто до постановлення ухвали про забезпечення позову; другий з 08 серпня по 20 серпня 2020 року - тобто період, в який скористався відповідач для формування своєї позиції щодо подання до суду клопотання, в порядку статті 145 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що саме на позивача, як ініціатора застосування правового механізму, охопленого статтями 136-140 Господарського процесуального кодексу України, покладається обов`язок визначити не тільки предмет позову, а й обґрунтування необхідності забезпечення позову. Заявляючи дане клопотання про витребування доказів позивач перекладає зону своєї відповідальності на суд, який в даному разі виконує роль арбітра та не може порушувати визначений нормами процесуального законодавства принцип рівності та забезпечення дотримання балансу інтересів всіх учасників справи.

Так, визначений позивачем період для витребування інформації з банківських установ (з 26 червня 2020 року 07 серпня 2020 року) стосується виключно заяви про забезпечення позову і саме при зверненні з якою позивач мав надати відповідні докази, в даному випадку інформацію про рух коштів на рахунках відповідача, натомість позивач ставить таке клопотання при розгляді іншого клопотання (клопотання відповідача, поданого до ст. 145 ГПК України), чим фактично перекладає з себе зобов`язання по наданню доказів.

Період з 08 серпня 2020 року по 20 серпня 2020 року є таким, що не охоплюється заявою про скасування заходів забезпечення позову, оскільки розглядаються доводи відповідача, які охоплені статтею 145 Господарського процесуального кодексу України, тобто наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову, які вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року з визначених відповідачем підстав. Крім того, в засіданні суду 20 серпня 2020 року відповідач не заперечував про рух (витрачання) коштів з метою ведення господарської діяльності останнього.

В сукупності суд зазначає про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача щодо витребування від банківських установ інформації по рахункам відповідача за період з 26 червня 2020 року по 20 серпня 2020 року.

Вислухавши доповіді представників позивача та відповідача, з огляду на фактичні обставини, на яких ґрунтується клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 145 Господарського процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову за вмотивованим клопотанням учасника справи.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Враховуючи наведені принципи здійснення судочинства в Україні та встановлені обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що на сьогоднішній день забезпечення належного захисту права та інтересів всіх учасників спірних правовідносин не дає однозначних підстав для висновку про існування обставин, з якими положення чинного процесуального законодавства України передбачають можливість застосування заходів забезпечення позову.

На чому наголошує відповідач за клопотанням про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову, звертаючись з заявою про забезпечення позову позивач повинен був обґрунтувати ймовірність утруднення виконання рішення або його (рішення) невиконання у разі невжиття судом заходів до забезпечення позову; обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову позивачем зазначено ведення відповідачем господарської діяльності, здійснення розрахунків з іншими контрагентами, тобто вільне розпорядження відповідачем своїм грошовими коштами, що свідчить про ухилення останнього від виконання зобов`язань перед позивачем та ігнорування обов`язку погашення заборгованості (недобросовісні дії); посилання на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, про відсутність у відповідача об`єктів нерухомого майна не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти; умовою застосування заходів забезпечення позову за майновими вимогами є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (грошові кошти), наявне у відповідача на момент пред`явлення до нього позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду. Відповідач зазначає, що на противагу зазначеному позивачем, всупереч статтями 74, 76, 77, 136, 137 ГПК України, не надано належних та допустимих доказів, з якими закон пов`язує доцільність застосування заходів забезпечення позову. Водночас, навпаки, арешт коштів призводить до перешкод у здійсненні господарської діяльності підприємства-відповідача та погіршує майновий стан останнього, оскільки арешт коштів не дає змоги відповідачу, в тому числі виплачувати заробітну плату працівникам та сплачувати податки, обов`язкові платежі, сплата яких має пріоритет перед іншими зобов`язаннями, інші фінансові інструменти господарської діяльності.

При цьому, суд вважає безпідставними та невмотивованими обґрунтування клопотання про скасування заходів забезпечення в частині унеможливлення здійснення обов`язкових платежів та заробітної плати через накладений судом арешт на кошти підприємства-відповідача з огляду на наступне.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 2, частини другої статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини п`ятої статті 97 Кодексу законів про працю, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, державою гарантовано та законодавчо закріплено право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Згідно з пунктом 2 статті 48 Законом України "Про виконавче провадження" забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання відкритих відповідно до статей 19-1 та 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Тобто рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та для сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається.

Виходячи з вищенаведеного, доводи (підстави клопотання відповідача) з зазначеної підстави є юридично неспроможними та відхиляються судом.

Водночас, суд погоджується з рештою аргументів відповідача на обґрунтування клопотання про скасування заходів забезпечення позову, виходячи з наступного.

Суд погоджується з вмотивованістю обґрунтувань клопотання стосовно того, що заява про забезпечення позову повинна відповідати статтями 74, 76, 77, 136, 137 ГПК України, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів, з якими закон пов`язує доцільність застосування заходів забезпечення позову, оскільки всупереч вищевказаних норм та вимог статті 13 Кодексу позивачем недоведено належними та допустимими доказами обставини необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову. Матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів вчинення відповідачем умисних дій, які спрямовані на істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі.

Наявність низки господарських договорів, які додані позивачем до заяви про забезпечення позову, свідчать лише про масштаби господарської діяльності підприємства-відповідача, однак дана обставина не може достовірно свідчити, що останній (відповідач) в подальшому буде ухилятись від виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог. Відповідач не має обмежень щодо його господарської діяльності та кількості укладення правочинів з контрагентами.

Той факт, що відповідач здійснює активну господарську діяльність, що може свідчити про ненадійність його фінансового становища, жодним чином не підтверджує необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на його грошові кошти, а посилання позивача в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях. При цьому, суд зауважує, що ділова репутація відповідача є одним із елементів складової частини немайнових прав, який має відношення до його юридичної особи; особливістю ділової репутації є те, що остання формується виключно на теренах підприємницької діяльності. Саме в рамках підприємницької діяльності можна розкрити весь спектр елементів ділової репутації в повному об`ємі.

Недоцільний, на думку позивача, розподіл відповідачем грошових коштів не може бути покладено в основу обґрунтування механізму вжиття заходів забезпечення позову, оскільки саме відповідач, як окремо взятий елемент, самостійно здійснює від свого імені і на свій ризик господарську діяльність на постійній основі. Ця діяльність направлена на досягнення наміченого результату (одержання прибутку або підприємницького доходу) шляхом найкращого використання капіталу і ресурсів економічно відокремленими суб`єктом ринкового господарства, він несе повну матеріальну відповідальність за результати своєї діяльності і підпорядковуються правовим нормам (законодавству) України.

Тобто, відповідач самостійно здійснює підприємницьку діяльність і на власний розсуд розпоряджується грошовими коштами, які акумулюються на його рахунках. Ніхто, в тому числі позивача, не може втручатись у діяльність підприємства та надавати рекомендації щодо розподілу грошового прибутку підприємства-відповідача.

Статтею 6 Господарського кодексу України визначено принцип свободи підприємницької діяльності. Водночас принцип змагальності, закріплений у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, встановлює право відповідача заперечити проти наявності боргу з широкого кола підстав. При цьому відповідач має право розраховувати на те, що його господарська діяльність під час розгляду спору по суті не зазнаватиме з боку держави свавільного утиску, у тому числі, й шляхом безпідставного арешту грошових коштів.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в пункті 4 Постанови № 9 від 22 грудня 2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець, оскільки обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися майном може призвести до незворотніх наслідків.

При цьому, укладення господарських правочинів із іншими контрагентами після отримання відповідачем вимоги позивача від 26 червня 2020 року № 06-03 не є підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки такі заходи застосовуються не в залежності від визнання чи невизнання відповідачем заборгованості, а в залежності від наявності належних та допустимих доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Як на тому наголосив Верховний Суд у постанові у справі № 918/702/18 від 02 квітня 2019 року, в контексті обов`язку надати докази вчинення відповідачем відповідних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, вчинення яких обумовлюється в часі після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Позиція позивача, висвітлена в судовому засіданні 20 серпня 2020 року відносно того, що скасування заходів забезпечення позову можливе лише в разі з`явлення нових обставин, ґрунтується на довільному тлумаченні норм статті 145 Господарського процесуального кодексу України норми якої пов`язують застосування інституту скасування вжитих судом заходів забезпечення саме з вмотивованістю клопотання.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Suominen v. Finland від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,).

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд погоджується із позицією відповідача, що позивачем в заяві, поданої в порядку статті 136 Господарського процесуального кодексу, не доведено необхідність застосування заходів забезпечення позиву у вигляді накладення арешту на грошові кошти.

Враховуючи вищевикладені обставини та виходячи з вимог процесуального закону, який регулює як підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, так й скасування вжитих заходів, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування правового механізму, охопленого статтею 145 Господарського процесуального кодексу України, для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року.

Керуючись статтями 42, 140, 145, 232-236 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

УХВАЛИВ:

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозсфера» про скасування заходів забезпечення позову (вх. № 18898 від 17 серпня 2020 року) задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року у справі № 922/2325/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, в порядку статей 255-257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Повну ухвалу складено та підписано 21 серпня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко