РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.08.2020Справа № 910/6920/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н. І., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін господарську справу

За позовом Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" (ул.Котляревського буд.3, м.Рівне, 33028, )

до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (вул. Волоська, буд.19, м.Київ, 04070, )

про стягнення 287 208,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державна установа "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби України про стягнення суми 287 208,18 грн коштів виплачениих на виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03.09.2019 в цивільній справі №560/1680/18.

Позовні вимоги мотивовані тим, що бездіяльністю Державної санітарно-епідеміологічної служби України щодо невиконання рішення Дубровицького районного суду від 10.03.2017 по справі № 560/85/16-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора в Державній установі "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", позивачу було заподіяно матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 287 208,18 грн. Сума завданої відповідачем шкоди позивачу вимірюється сумою стягнутих з позивача на користь гр. ОСОБА_1 коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6920/20 ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Сторони належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 26.05.2020 отримана позивачем - 01.06.2020, відповідачем - 04.06.2020, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Пунктом 4 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 у справі №910/6920/20 було встановлено строк для подання відповідачем відзиву - протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали.

Відтак, Державної санітарно-епідеміологічної служби України було вправі подати відзив на позов до 19.06.2020 включно.

При цьому, строк на подання відповідачем відзиву на позов не є продовженим на підставі п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, оскільки даний пункт господарського процесуального Закону набрав чинність 22.06.2020.

Пункт 4 розділу Х Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Тобто, станом на дату набрання чинності положенням господарського процесуального Закону, якими передбачено автоматичне продовження строку на подання відзиву на строк дії карантину, відповідний строк у відповідача закінчився, а відтак не міг бути продовженим.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений судом у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України строк не скористався.

Крім того, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, суд, враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Наказом Державной санітарно-епідеміологічної служби України від 11.01.2016 №1-О «Про звільнення з посади та дострокове припинення контракту з ОСОБА_1 » ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Державної установи «Рівенський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

01.07.2016 змінений орган управління позивача - Державну установу «Рівенський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» передано до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України.

Рішенням Дубровицького районного суду від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц наказ Держсанепідслужби України від 11.01.2016 №1-О «Про звільнення з посади та дострокове припинення контракту з ОСОБА_1 » визнано незаконним, поновлено ОСОБА_1 на посаді директора державної установи, стягнуто з Державної установи «Рівенський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У рішенні Дубровицького районного суду від 03.09.2019 по справі №560/1680/18 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з невиконаним рішенням Дубровицького районного суду від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц та просив суд стягнути з відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України моральну шкоду, завдану внаслідок протиправного невиконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в розмірі 100000 грн., з відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц.

Рішенням Дубровицького районного суду від 03.09.2019 по справі №560/1680/18 позов задоволено частково, стягнуто з Державної санітарно-епідеміологічної служби України 100 000 грн моральної шкоди, завданої протиправним невиконанням рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, яке набрало законної сили, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України". Та Стягнуто з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, яке набрало законної сили, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року, у розмірі 287 208,18 грн.

Крім того, стягнуто солідарно з Державної санітарно-епідеміологічної служби України та Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтведжені судові витрати з оплати судового збору у розмірі 4634,07 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн. (двадцять тисяч гривень).

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17.12.2019 по справі №560/1680/18 рішення суду першої інстанції (рішення Дубровицького районного суду від 03.09.2019 по справі №560/1680/18) в частині стягнення з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, яке набрало законної сили, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року, у розмірі 287 208,18 грн залишено без змін. Зазначена постанова набрала законної сили.

Позивач звертався до голови комісії з реорганізації Державної санітарно-епідеміологічної служби України та МОЗ України щодо рішення Дубровицького районного суду від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц з листами №08-06/609 від 23.03.2017; №08-06/162 від 29.01.2018; №08-06/1031 від 04.06.2018; №08-06/1085 від 12.06.2018; №08-06/2198 від 04.12.2018; №1467 від 05.08.2019; №08-06/1740 від 18.10.2019, які наявні в матеріалах справи, із зазначенням того, що Статутом ДУ "Рівненського ОЛЦ МОЗ України» не передбачено окремих або делегованих повноважень винести наказ про поновлення на посаді Шевченка Г.М. або укласти з останнім контракт.

Позивач на підтвердження сплати сум, які підлягали стягненню з позивача на підставі постанови Рівненського апеляційного суду від 17.12.2019 по справі №560/1680/18, надав суду платіжні доручення: №1652 від 24.12.2019 на суму 231 202,58 грн; №1641 від 21.12.2019 на суму 51 697,47 грн; №1639 від 21.12.2019 на суму 4 308,13 грн; №1653 від 24.12.2019 на суму 2 872,08 грн; №1654 від 24.12.2019 на суму 5 418,83 грн.

Крім того, позивач листом №08-06/2030 від 26.12.2019 повідомив ОСОБА_1 про виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 17.12.2019 по справі №560/1680/18.

Спір у справі виник, за ствердженням позивач, у зв`язку із бездіяльністю відповідача щодо виконання рішення Дубровицького районного суду від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» та невинесення головою комісії з припинення Лапою В.І. відповідного наказу, у зв`язку з чим вважає, що йому було заподіяна шкода в розмірі 287 208,18 грн, яку просить стягнути з відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення коштів, які виплачені на виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року в цивільній справі №560/1680/18, повинно бути доведено обставини виникнення між сторонами правовідносин, завдання позивачу збитків відповідачем, внаслідок бездіяльності та невиконання рішення суду.

Як вбачається з листа Державної санітарно-епідеміологічної служби України №8.12/31 від 22.12.2018, який надісланий позивачу та наявний у матеріалах справи, відповідач повідомив про припинення контракту з ОСОБА_1 (наказ №1 від 22.12.2018 додається).

Відповідно до наказу №1 від 22.12.2018 про припинення контракту з ОСОБА_1 , контракт від 26.03.2014 №32, укладений з ОСОБА_1 , вважається припиненим із 26.03.2017 у зв`язку із закінченням терміну його дії. Крім того, наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 11.01.2016 №1-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з ОСОБА_1 » скасований на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц.

Також, ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 11.04.2017 по справі №560/85/16-ц, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 07.06.2017 (дата набрання законної сили - 07.06.2017) суд дійшов висновку щодо виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц обома відповідачами (Державною установою "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" та Державною санітарно-епідеміологічною службою України) кожним в межах власної компетенції та повноважень.

Згідно із пунктом 8 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 №203 (Положення), підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого угодою сторін у контракті, є контракт.

Пунктом 2 зазначеного Положення, контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністерств Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.062016 №437-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних установ та організацій до сфери управління Міністерства охорони здоров`я» Державну установу "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" передано до сфери управління Міністерства охорони здоров`я.

Отже, зважаючи на вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем права ОСОБА_1 відновлено та рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" виконано Державною санітарно-епідеміологічною службою України.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на приписи ч.1,2 ст. 1166 та ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Приписами ст. 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, зважаючи на встановлені факти та обставини судом в діях відповідача не вбачається завдання шкоди позивачеві, тому доводи позивача є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, обставини, встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Тому суд не приймає до уваги посилання позивача на обставини зазначені у позові, які було встановлено ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 11.04.2017 по справі №560/85/16-ц, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 07.06.2017 (дата набрання законної сили - 07.06.2017) де суд дійшов висновку щодо виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц обома відповідачами (Державною установою "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" та Державною санітарно-епідеміологічною службою України) кожним в межах власної компетенції та повноважень.

Крім того, Постановою Рівненського апеляційного суду від 17.12.2019 по справі №560/1680/18 рішення суду першої інстанції (рішення Дубровицького районного суду від 03.09.2019 по справі №560/1680/18) в частині стягнення з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, яке набрало законної сили, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року, у розмірі 287 208,18 грн залишено без змін. Зазначена постанова набрала законної сили.

З огляду на викладене у сукупності, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", з огляду на що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За приписами ст. 76, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 77, 76, 78, 79, 129, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 14.08.2020.

Суддя Н.І. Ягічева