РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.08.2020Справа № 910/14544/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДП КИЇВМІСЬКДОВІДКА"

до відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ОБЕРХАУЗ УКРАЇНА"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство "КРИСТАЛБАНК"

третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ПРИВАТ ІНВЕСТ"

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

за участю представників:

від позивача: Ненахов О.О.

від відповідача: Кривов`яз А.П.

від третьої особи 1: не з`явився,

від третьої особи 2: Вергелес Д.Є.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДП КИЇВМІСЬКДОВІДКА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ОБЕРХАУЗ УКРАЇНА" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2019 (після усунення недоліків позовної заяви) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 09.12.2019. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

У підготовчому засіданні 09.12.2019 оголошено перерву на 23.12.2019.

23.12.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву. Також відповідачем подано зустрічну позовну заяву, яку ухвалою суду від 24.12.2019 було повернуто відповідачу.

У підготовчому засіданні 23.12.2019 оголошено перерву на 22.01.2020.

Підготовче засідання, призначене на 22.01.2020, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 призначено підготовче засідання на 10.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 підготовче засідання відкладено на 24.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 підготовче засідання відкладено на 25.03.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, судове засідання, призначене на 25.03.2020 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 призначено підготовче засідання на 20.05.2020.

20.05.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП КИЇВМІСЬКДОВІДКА" надійшли письмові пояснення.

20.05.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Акціонерного товариства «КРИСТАЛБАНК» надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 10.06.2020, залучено до участі у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство «КРИСТАЛБАНК».

03.06.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП Київміськдовідка" в особі директора Болінського Святослава Святославовича надійшло клопотання про долучення доказів.

10.06.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від АТ "КРИСТАЛБАНК" надійшли письмові пояснення.

10.06.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оберхауз Україна" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

10.06.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від ПП "Приват Інвест" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ПРИВАТ ІНВЕСТ".

У підготовчому засіданні 10.06.2020 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 17.06.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 05.08.2020.

У підготовчому засіданні 05.08.2020 представник позивача надав додаткові пояснення, підтримав позовну заяву, заперечував щодо залучення до участі у справі третіх осіб-3,4, вказаних у заявах відповідача, заперечував щодо задоволення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

У підготовчому засіданні 05.08.2020 представник відповідача надав додаткові пояснення, просив суд залишити позов без задоволення, підтримав заяви щодо залучення до участі у справі третіх осіб-3,4 у задоволенні яких судом було відмовлено за відсутності обґрунтування підстав для залучення у справі третіх осіб-3,4 на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.08.2020.

19.08.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Частиною 1 статті 50 ГПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Враховуючи факт того, що підготовче засідання у справі було закрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2020, тоді як клопотання ОСОБА_1 про залучення його в якості третьої особи надійшло 19.08.2020, суд не вбачає правових підстав для вступу у справу третьої особи на стадії розгляду справи по суті в розумінні ст. 50 ГПК України.

Статтею 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У судовому засіданні 19.08.2020 представник позивача надав додаткові пояснення, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.08.2020 надав додаткові пояснення, заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник третьої особи-2 у судовому засіданні 19.08.2020 надав додаткові пояснення, заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник третьої особи-1 у судове засідання 19.08.2020 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, судом враховані усні та письмові пояснення представника третьої особи-1, які були надані на стадії підготовчого провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, ТОВ «ДП Київміськдовідка» зазначає про факти вчинення протиправних дій, з огляду на які, позивач позбавлений можливості реалізувати власні права на об`єкт нерухомого майна. В якості правових підстав позову позивач вказує наступні обставини.

01.04.2014 року, попереднім власником корпоративних прав ТОВ «ДП Київміськдовідка» ОСОБА_1 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Київміськдовідка» були внесені майнові права на об`єкт незавершеного будівництва - нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 209 кв.м.

На підтвердження даного факту сторона посилається на акт оцінки і прийому-передачі вкладу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Київміськдовідка» від 01.04.2014 щодо формування статутного капіталу ТОВ «ДП Київміськдовідка», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. зареєстрований у реєстрі за № 1058, 1059, а також на положення п. 3.2.1 Статуту ТОВ «ДП Київміськдовідка», в редакції, затвердженій рішенням Загальних зборів учасників, яке оформлене протоколом №14/04-14 від 14.04.2014.

Позивач стверджує, що після внесення до статутного капіталу позивача майнових прав на нерухоме майно, 100 відсотків корпоративних прав товариства були передані ПАТ «Експобанк» в якості погашення ОСОБА_1 заборгованості перед банком за кредитним Договором від 19.12.2007 року № 20/Л8О-СК.

Погашення заборгованості відбувалось на підставі договору поруки укладеного між ПАТ «Експобанк» та ОСОБА_1 від 18.04.2014 року.

Передача корпоративних прав Банку відбулась 28.04.2014 року на підставі Акту прийому-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «ДП Київміськдовідка».

Також позивач вказує, що знаючи про те, що майно було внесено до статутного капіталу Товариства, корпоративні права Товариства були передані в рахунок погашення заборгованості за кредитним Договором перед Банком, ОСОБА_1 13.04.2016 року укладає із своєю донькою ОСОБА_2 договори відступлення прав.

Так, за доводами позивача, був укладений Договір відступлення майнового (речового) права на об`єкт нерухомості і права вимоги (зміна кредитора в зобов`язанні) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. за реєстровим номером 1167.

Як стверджує позивач, в наступному, донька ОСОБА_1 з метою створення передумов для заволодіння майном/майновими правами укладала Договір відступлення майнового (речового) права на об`єкт нерухомості і права вимоги (зміна кредитора в зобов`язанні) від 21.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я.О. ,зареєстрованого в реєстрі за номером 220, на користь ОСОБА_3

Надалі, ОСОБА_3 з метою створення передумов для неповернення майнових прав власнику - ТОВ «ДП Київміськдовідка», уклала наступні договори та внесла до державного реєстру речових прав відомості про об`єкт нерухомого майна:

- договір відступлення права вимоги на 63,94 % майнових прав на об`єкт нерухомості 23.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 610, укладеного з ОСОБА_4 ;

- договір іпотеки від 05.05.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 861, укладеного з ОСОБА_4 ;

- договори купівлі-продажу, що укладені між ОСОБА_3 і ТОВ «Оптимум Фактор» та між ТОВ «Оптимум Фактор» і ТОВ «Оберхауз Україна», що укладені в 2019 році в період наявності арештів на майно та майнові права.

Стверджуючи про те, що з 01.04.2014 року ОСОБА_1 не мав необхідних правових підстав для будь-якого відчуження майнових прав на нерухоме майно, оскільки останні належали ТОВ «ДП Київміськдовідка», позивач наполягає, що в силу вимог частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України недійсними є наступні договори:

- відступлення майнового (речового) права на об`єкт нерухомості і права вимоги (зміна кредитора в зобов`язанні) від 13.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. за реєстровим номером 1167, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

- відступлення майнового (речового) права на об`єкт нерухомості і права вимоги (зміна кредитора в зобов`язанні) від 21.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я.О. зареєстрованого в реєстрі за номером 220, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- відступлення права вимоги на 63,94 % майнових прав на об`єкт нерухомості 23.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 610, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- іпотеки від 05.05.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 861, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- купівлі-продажу, що укладені між ОСОБА_3 і ТОВ «Оптимум Фактор» та між ТОВ «ОПТИМУМ ФАКТОР» і ТОВ Оберхауз Україна, що укладені в 2019 році в період наявності арештів на майно та майнові права.

Окремо позивач зазначає, що в межах кримінального провадження № 0005802 від 26.05.2017 року його було визнано потерпілим та надано дозвіл на розголошення відомостей, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Посилаючись на вищенаведені обставини, та вказуючи, що відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним, позивач визначає саме такою особою (яка безпідставно заволоділа його майном та в якої таке майно перебуває в натурі) відповідача, та просить суд:

- витребувати з чужого незаконного володіння у ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ОБЕРХАУЗ УКРАЇНА" нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), що належить ТОВ «ДП Київміськдовідка», а саме: нежитлові приміщення, за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3 загальною площею 1 209 кв.м.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що наданий позивачем Акт оцінки і прийому-передачі вкладу ТОВ «ДП «Київміськдовідка» від 01.04.2014 не може розцінюватися як такий, що породжує право власності позивача на спірне нерухоме майно.

Відповідач наполягає, що майнові права ОСОБА_1 за Договором інвестування № 1 від 02.08.2006 були зареєстровані 20.08.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як інше речове право, на підставі договору відступлення прав вимоги номер 2808 від 14.08.2013 р. (номер запису про інше речове право 1135908. індексний номер витягу 8201045). Тоді як докази того, що реєстрація зазначених майнових прав здійснювалася на ТОВ «ДП Київміськдовідка» позивачем надано не було.

Посилаючись на висновки Верховного Суду в аналогічних спорах, відповідач зазначає, що право власності на спірний об`єкт у позивача могло виникнути лише після завершення будівництва об`єкта, введення цього об`єкта в експлуатацію, фактичної передачі його пайовику та державної реєстрації за ним права власності, що вбачається з договору пайової участі у фінансуванні будівництва.

Зазначаючи про те, що позивачем жодним чином не доведено права власності на спірне майно, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, заявляючи в якості окремої підстави для відмови у позові клопотання про застосування строку позовної давності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності зі статтями 12, 15, 16, 20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 319, 321, 658 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

За приписами статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Цивільний кодекс України передбачає, зокрема, такий самостійний спосіб захисту права власності та інших речових прав, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикацію (стаття 388 ЦК України), у тому числі й від добросовісного набувача.

Положення статті 387 ЦК України передбачають право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикацією є речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

В ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

В цій частині суд зазначає про обґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що в нього виникло речове право власності на спірний об`єкт нерухомості.

В свою чергу, майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Вирішуючи спори, які стосуються набуття прав на новостворені об`єкти, суди мають розрізняти належні особі майнові права, наприклад, на предмет інвестування та право власності на конкретне нерухоме майно, створене в результаті будівництва.

Про це, зокрема, йдеться у постанові КГС ВС від 10.04.2018 у справі N 910/25314/13.

Згідно з позицією КГС ВС, викладеною в постанові у справі N 910/25314/13, право власності на спірний об`єкт у позивача виникає лише після завершення будівництва об`єкта, введення цього об`єкта в експлуатацію, фактичної передачі його пайовику та державної реєстрації за ним права власності, що вбачається з договору пайової участі у фінансуванні будівництва.

В свою чергу, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач у встановленому Законом порядку набув право власності на нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3, загальною площею 1 209 кв.м., тоді як враховуючи вищенаведені приписами законодавства, задоволення віндикаційного позову можливо виключно у разі наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, яке позивач повинен підтвердити суду шляхом подання відповідних доказів.

Так, статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника).

Відповідно до норм Цивільного кодексу України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Натомість, у межах даної справи позивачем жодними належними, допустимими та достовірними доказами не доведено наявності в нього зареєстрованого права власності на спірне нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3, загальною площею 1 209 кв.м., що, в свою чергу виключає належне підтвердження факту вибуття зазначеного майна з його законного володіння. При цьому, позивач також не довів факту наявності спірного майна в натурі у незаконному володінні саме відповідача - ТОВ «ОБЕРХАУЗ УКРАЇНИ», як станом на момент звернення з позовом, так і станом на дату ухвалення зазначеного рішення суду.

В свою чергу, суд зазначає про обґрунтованість доводів третьої особи-2 в частині того, що під час викладення обставин щодо правомірності позовних вимог, позивач не зазначив про існування договору, укладеного між ТОВ «ДП Київміськдовідка» та громадянином ОСОБА_5 , відповідно до якого ТОВ «ДП Київміськдовідка» передало належні йому майнові права в іпотеку громадянину ОСОБА_5 для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Договором позики, про що сторони уклали відповідний Іпотечний договір від 18.09.2014, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1417.

Також у матеріалах справи наявна копія договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24.09.2014, укладеного між ТОВ «ДП Київміськдовідка» та ОСОБА_5 , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1436, відповідно до умов якого ОСОБА_5 набуває у повному обсязі права власності на майнові права у зв`язку і з зверненням стягнення на предмет іпотеки, а іпотекодавець - ТОВ «ДП Київміськдовідка» - відповідно втрачає таке право на майнові права.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому ПП «Приват Інвест» придбав майнові права вже у ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав від 07.11.2014. На підтвердження факту передачі майнових прав на користь ПП «Приват Інвест» третьою особою-2 надано копію Акта прийому-передачі майнових прав на нерухомість/нежиле приміщення від 10.11.2014.

При цьому, судом враховано, що згідно інформаційного листа, який надійшов до суду 17.02.2020, старший слідчий ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України повідомив, що Головним слідчим управлінням здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке зареєстроване 26.05.2017 в ЄРДР за № 0005802, за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, за фактом заволодіння нежилими приміщеннями, розташованими в АДРЕСА_1 , шляхом обману і використання підроблених документів, в особливо великих розмірах.

Так, згідно наданої інформації, 04.01.2018 постановою слідчого в ОВС ГСУ НПУ нежитлові приміщення БСПО, які прибудовані до 7-мисекційного житлового багатоповерхового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнані у кримінальному провадженні речовими доказами.

Як встановлено судом, згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23.05.2018 у справі № 757/23022/18-к (залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 25.10.2018) за результатами розгляду клопотання старшого слідчого, накладено арешт на нерухоме майно, а саме на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 м2, Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3 реєстраційний номер майна: 000, яке згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить Панфіловій С.В., позбавивши її права на відчуження та розпорядження цим майном.

Натомість, як свідчать докази, наявні у матеріалах справи, постановою старшого слідчого ОВС про передачу речових доказів на відповідальне зберігання від 08.08.2018 було передано нежитлове приміщення (будівлю, прибудову до житлового будинку, двоповерхову будівлю з підвалом та надбудовою) БСПО, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3, і зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресами:

- м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3, площею 1 209,95 м.кв.;

- м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3-А, площею 1 382 м.кв.;

- м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3/1, площею 1 379,5 м.кв.

на відповідальне зберігання потерпілій юридичній особі у кримінальному провадженні - Приватному підприємству «ПРИВАТ ІНВЕСТ» з можливістю його використання для забезпечення належного збереження речового доказу.

Розпискою про отримання майна на відповідальне зберігання від 08.08.2018, підписаною керівником третьої особи-2 підтверджується факт отримання ПП «ПРИВАТ ІНВЕСТ» нежитлових приміщень за адресою м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3 на відповідальне зберігання.

З огляду на факт того, що група нежитлових приміщень, серед яких також наявне нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Кадетський Гай, 3, площею 1 209,95 м.кв. з 08.08.2018 була передана на відповідальне зберігання ПП «ПРИВАТ ІНВЕСТ» згідно відповідної постанови слідчого, винесеною в межах кримінального провадження №0005802, доводи позивача про те, що спірне майно станом на момент вирішення даного спору перебуває у незаконному володінні саме відповідача - ТОВ «ОБЕРХАУЗ УКРАЇНИ», є безпідставними, необґрунтованими та такими що не відповідають фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння не підтверджена жодними обставинами, які входять до предмета доказування у даному спорі (з вимогами віндикаційного позову). Зокрема, позивачем не доведено: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, а також наявність майна в натурі у незаконному володінні саме відповідача.

Щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого спливу, суд зазначає, що відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості та недоведеності, не застосовуючи при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів саме відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.08.2020.

Суддя І.В. Приходько