ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2020 справа № 914/911/20

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до відповідача: Львівського національного університету імені Івана Франка, м.Львів

про стягнення заборгованості. Ціна позову 11312,21 грн.

Суддя С.Б. Кітаєва

За участі секретаря В.П. Кравець

Представники сторін:

від позивача: Орел С.С. - адвокат (довіреність №14-115 від 09.04.2020);

від відповідача: не з`явився

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області поступив позов Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до відповідача, Львівського національного університету імені Івана Франка про стягнення 11312,21 грн. заборгованості, з якої: 3801,61 грн. пені, 2215,32 грн. 3% річних та 5295,28 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 21.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику представників сторін

04.05.2020 за вх.№17037/20 в документообігу суду зареєстровано клопотання відповідача, у якому представник Львівського національного університету імені Івана Франка зазначає, що відповідач не отримував позовної заяви, а тому просить суд залишити позовну заяву без руху та зобов`язати позивача надіслати на адресу відповідача позовну заяву з усіма необхідними доказами для належного виконання зобов`язання з боку Університету.

Ухвалою суду від 07.05.2020р. відмовлено Львівському національному університету імені Івана Франка у задоволенні клопотання про залишення без руху позовної заяви Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

27.05.2020 через канцелярію суду від Львівського національного університету імені Івана Франка надійшов відзив на позовну заяву від 26.05.2020№ №1310-юр (вх.№18546/20 від 27.05.2020) та клопотання про участь в судових засіданнях (вх. №18547/20 від 27.05.2020).

Ухвалою суду від 29.05.2020 призначено судове засідання на 17.06.2020.

Ухвалою суду від 12.06.2020 за клопотанням позивача призначено проведення судового засідання 17.06.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні 17.06.2020 оголошено перерву до 02.07.2020.

18.06.2020, за вх.№19946/20, на електронну поштову адресу суду надійшло клопотання від позивача про продовження строку на надання відповіді на відзив.

18.06.2020, за вх.№19996/20, в документообігу суду зареєстровано подану позивачем відповідь на відзив.

02.07.2020, за вх.№21014/20, в документообігу суду зареєстровано подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з продовження строку карантину до 31.07.2020. Окрім цього, на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для витребування нових доказів.

Ухвалою суду від 26.06.2020 призначено проведення судового засідання 02.06.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за клопотання позивача.

Ухвалою суду від 02.07.2020 прийнято відзив на позовну заяву вх.№18546/20 від 27.05.2020, продовжено позивачу пропущений процесуальний строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та прийнято відповідь на відзив від 15.06.2020 (вх.№19996/20 від 18.06.2020) до розгляду , відкладено розгляд справи на 19.08.2020.

Ухвалою суду від 17.08.2020 призначено проведення судового засідання 19.08.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за клопотання позивача.

19.08.2020 на електронну адресу суду надійшло клопотання від імені відповідача про відкладення розгляду справи, підписане юрисконсультом 2 категорії (на підставі довіреності №2162-Р від 13.08.2020) Копанська М.А.

В судове засідання 19.08.2020р. в режимі відеоконференції представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Заперечив проти відкладення розгляду справи.

Відповідач явки представника в судове засідання 19.08.2020 не забезпечив.

Щодо клопотання відповідача від 19.08.2020, що надійшло на електронну пошту від імені відповідача, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

При цьому, письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником (частина 2 статті 170 ГПК України).

Судом встановлено, що клопотання від 19.08.2020 надіслано на електронну адресу Господарського суду Львівської області. Електронним цифровим підписом клопотання не підписано.

Згідно з частиною 8 статті 42 ГПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Одночасно, частина 2 статті 96 ГПК України передбачає, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг " оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис; накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (стаття 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Згідно із статтею 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис (п.12). Підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис (п.32).

Статтею 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" визначено, що електронний цифровий підпис - це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Як слідує із заяви від 19.08.2020, остання не підписана (не засвідчена) електронним цифровим підписом її автора, отже поданий документ не може вважатися оригіналом електронного документа.

Відтак, не вбачається можливості ідентифікувати підписувача, оскільки документи надіслані у вигляді файлу, який не скріплено електронним цифровим підписом. Оскільки оригінали документів в паперовій формі судом станом на дату постановлення ухвали не отримано, надіслані електронною поштою без електронного цифрового підпису документи не можуть вважатися офіційними та братися судом до уваги.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зазначених в ч. 2 ст. 202 ГПК України, а саме: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні 19.08.2020р., визначених у ч. 2 ст. 202 ГПК України, не встановлено.

Відповідно до частини першої ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 19.08.2020р., зважаючи на те, що явка уповноважених представників сторін у судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, враховуючи скасування Кабінетом Міністрів України певних заборон, зокрема дозвіл діяльності адвокатів, беручи до уваги те, що сторонами висловлено власну позицію у заявах по суті справи, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та про прийняття рішення у даному судовому засіданні.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, у порушення умов укладеного між сторонами Договору №4116/17-ТЕ(Т)-21 від 29.09.2017р. постачання природного газу здійснено оплату за переданий газ несвоєчасно, з порушенням визначеного договором строку.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивачем, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу нараховано 5295,28 грн. інфляційних втрат та 3% річних 2215,32 грн.

Крім того, відповідно до п.8.2 Договору позивачем нараховано неустойку у вигляді пені у сумі 3801,61 грн.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що за умовами договору відповідач взяв на себе зобов`язання з оплати отриманого природного газу у відповідні строки, а саме до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу, а тому своєчасність оплати за поставлений природній газ, на думку позивача, не ставиться в залежність від підписання актів приймання-передачі природного газу.

Позиція відповідача.

Відповідач, скориставшись процесуальним правом, наданим Господарським процесуальним кодексом України подав відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що у відповідача відсутня його вина щодо невчасної оплати коштів за зобов`язаннями, оскільки відповідні операції по оплаті коштів виконується Державною казначейською службою України. Крім того, зазначає, що акти приймання-передачі зі сторони позивача надсилались із запізненням, що унеможливило своєчасність для відповідача оплати купленого (використаного) ним природного газу. Також відповідач заперечив правильність встановлення строків прострочення виконання зобов`язання.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

29.09.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі по тексту рішення позивач, постачальник згідно з договором) та Львівським національним університетом імені Івана Франка (надалі по тесту рішення відповідач, згідно з договором - споживач) укладено Договір на постачання природного газу № 4116/17-ТЕ(Т)-21, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у жовтні-грудні 2017 року природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води (п.1.2).

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.7).

Згідно з п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 року,від 30.11.2017 та від 31.12.2017 року постачальником по Договору № 4116/17-ТЕ(Т)-21 поставлено відповідачу природний газ у жовтні-грудні 2017 року, на загальну суму 104084,46 грн. Акти підписані та скріплені печатками представниками обох сторін.

Згідно з довідкою по операціям на рахунку Національної акціонерної компанії Нафтогаз України за Договором № 4116/17-ТЕ(Т)-21, відповідачем оплату за поставлений позивачем у 2017 року природній газ здійснено з порушенням встановленого Договором строку оплати.

Дані факти підтверджуються матеріалами справи, відповідачем документально не спростовано.0

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивачем, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу нараховано інфляційне збільшення суми боргу -5295,28 грн. інфляційних втрат та 3% річних 2215,32 грн.

Крім того, відповідно до п.8.2 Договору позивачем нараховано неустойку у вигляді пені у сумі 3801,61 грн.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом правовідносини між сторонами у справі виникли з Договору на постачання природного газу від 29.09.2017 року № 4116/17-ТЕ(Т)-21.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом вище, факт поставки природного газу у період з жовтня-грудень 2017 року, підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а також не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачем не спростовано та не заперечується порушення ним умов договору щодо здійснення вчасної оплати природного газу.

Так, оплата за поставлений у жовтні 2017 року природний газ, вартістю 21604,45 грн., здійснена відповідачем 28.11.2017 року і позивач на таку суму штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати не нараховує.

Оплата за поставлений у листопаді 2017 року природний газ, вартістю 36133,93 грн., здійснена відповідачем 28.12.2017 року, позивач нараховує пеню у розмірі 32,47 грн. та 3 % річних у розмірі 5,94 грн від суми боргу 36133,93 грн за період з 26.12.2017 по 27.12.2017.

Оплата за поставлений у грудні 2017 року природний газ, вартістю 46346,08 грн., здійснена відповідачем 29.08.2019 року, позивач нараховує пеню у розмірі 3769,14 грн. та 3 % річних у розмірі 2209,38 грн від суми боргу 46346,08 грн за період з 26.01.2018 по 28.08.2019, а також інфляційні втрати у розмірі 5295,28 грн від суми боргу 46346,08 грн за період з 26.01.2018 по 31.07.2019.

Посилання відповідача у відзиві на невчасне отримання актів приймання- передачі, що стало підставою для прострочення виконання зобов`язань по оплаті такого поставленого газу, судом відхиляються, оскільки Отже, уклавши Договір, Відповідач взяв на себе зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу у відповідні строки, а саме: до 25-го числа (включно місяця, наступного за місяцем поставки газу. При цьому, відповідно до умов Договору, своєчасність оплати за поставлений природний газ не ставиться в залежність від підписання актів приймання-передачі природного газу.

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Щодо нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Згідно з умовами Договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що 25 число місяця, наступного за поставкою газу у місяці листопаді 2017 року, припало на вихідний день (25.12.2017), відтак останнім днем виконання зобов`язання щодо оплати вартості газу, поставленого у листопаді 2017 року, було 26.12.2017. 27.12.2017 - перший день прострочення зобов`язання по оплаті за поставлений газ за листопад 2017.

Судом здійснено перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми 3% річних та встановлено, що позивач припустився арифметичної помилки в нарахуванні 3% річних та в порушення вимог ч.5 ст.254 ЦК України не прийняв до уваги порядок обчислення строків, не врахувавши вихідні дні, на які припали останні дні строку в окремому розрахунковому періоді, а відтак:

- за зобов`язаннями за листопад 2017 за період прострочення з 27.12.2017 по 27.12.2017 від суми боргу 36133,93 грн. розмір 3% річних становить 2,97 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягає до задоволення частково у розмірі 2,97 грн.;

- за зобов`язаннями за грудень 2017 за період прострочення з 26.01.2018 по 28.08.2018 від суми боргу 46346,08 грн розмір 3% річних становить 2209,38 грн., а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягає до задоволення у розмірі 2209,38 грн.

Судом здійснено перерахунок заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та встановлено, що за зобов`язаннями за грудень 2017 за період прострочення з 26.01.2018 по 31.07.2018 розмір інфляційних втрат від суму боргу 46346,08 грн. становить 5295,28 грн, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає до задоволення у розмірі 5295,28 грн.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Договором (п. 8.2) сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Судом здійснено перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми пені та встановлено, що позивач припустився арифметичної помилки в нарахуванні пені та в порушення вимог ч.5 ст.254 ЦК України не прийняв до уваги порядок обчислення строків, не врахувавши вихідні дні, на які припали останні дні строку в окремому розрахунковому періоді, а відтак:

- за зобов`язаннями за листопад 2017, за період прострочення з 27.12.2017 по 27.12.2017 від суму боргу 36133,93 грн. розмір пені становить 28,71 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає до задоволення частково у розмірі 28,71 грн.;

- за зобов`язаннями за грудень 2017, за період прострочення з 26.01.2018 по 25.07.2018 від суму боргу 46346,08 грн сума пені, яка підлягає до стягнення є більшою, ніж заявлено позивачем до стягнення, однак, оскільки позивач у визначеному ст.46 ГПК порядку із заявою про збільшення позовних вимог в частині стягнення пені не звертався, то суд приходить до висновку, що до стягнення підлягає пеня в сумі у розмірі 3769,14 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вважає за необхідне покласти судовий збір на відповідача в розмірі, пропорційному розміру позовних вимог .

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 130, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка (79000, м.Львів, вул. Університетська, буд.1, ідентифікаційний код 02070987) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ідентифікаційний код 20077720) 3797,85 грн пені, 2212,35 грн 3% річних, 5295,28 грн інфляційних втрат, 2100,75 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили, відповідно до статті 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 25.08.2020

Суддя С.Б. Кітаєва