ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2020 р. Справа № 917/672/20

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Отюговій О.І., розглянувши справу № 917/672/20

за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", вул. Грушевського 1Д, м. Київ, 01001

до відповідача ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 24 597,93 грн. заборгованості

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

23.04.2020 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 24 597,93 грн. заборгованості.

28.04.2020 року Господарським судом Полтавської області прийнято ухвалу, якою відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 ГПК України було зобов`язано Автозаводську районну адміністрацію виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області у п`ятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали надіслати на адресу Господарського суду Полтавської області надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 (відома суду адреса проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

25.05.2020 року від Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області до суду надійшов лист від 12.05.2020 року за вих. №4423/01-32, в якому виконавчий комітет повідомив суду, що відповідно до даних реєстру територіальної громади ОСОБА_1 знятий з реєстраційного обліку з адреси: АДРЕСА_1 з 29.11.2010 року.

Суд ухвалою від 26.05.2020 року залишив позовну заяву без руху, надати позивачу строк 5 днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних у ній недоліків позовної заяви. Для усунення зазначеного судом недоліку у поданій позовній заяві позивачу необхідно було вказати місце проживання (реєстрації) відповідача у відповідності до приписів ст. 162 ГПК України, направити відповідачу копію позовної заяви з додатками на дану адресу та надати суду докази такого направлення.

09.06.2020 року від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 26.05.2020 року, в якій позивач вказує, що ним в позовній заяві було вказано останню відому адресу відповідача, згідно його паспорта. Відповідно до статті 29 ГПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійної його діяльності. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 12.06.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Сторони були належним чином та завчасно повідомлені за місцем їх реєстрації про покладені на них обов`язки, про що свідчать матеріали справи. Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Також судом, на офіційному веб-порталі Судова влада України, було розміщено оголошення (повідомлення) відповідача про відкриття провадження у даній справі та запропоновано останньому надати відзив на позов.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12.06.2020 року була надіслана відповідачу 18.06.2020 року рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження відповідача, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак поштове відправлення не було вручене відповідачу та було повернуте до суду 26.06.2020 року з відміткою у довідці відділення поштового зв`язку від 24.06.2020 року про невручення даного поштового відправлення - "відсутність адресата".

Згідно приписів ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, керуючись приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України суд приходить до висновку, що днем вручення відповідачу ухвали суду від 12.06.2020 року є 24.06.2020 року.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

В зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

23.08.2007 р. між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", яке у свою чергу в подальшому перейменоване у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 , що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію № 301426 від 06.08.2007 р. (далі - Відповідач) було укладено договір банківського рахунку № XXDBZD (надалі - Договір) за умовами якого банк відкриває клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий (карткові) та інші рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів НБУ та умов цього договору (п. 1.1. Договору), (арк. с. 13-16).

Пунктом 2.1.25. Договору визначено, що у разі потреби, за вимогою клієнта, банк зобов`язується здійснювати овердрафтове обслуговування клієнта, що передбачає проведення його платіжних доручень та платежів, здійснених довіреними особами клієнта з використанням КПК, понад залишок коштів на поточному (поточних) та картковому (карткових) рахунку (рахунках) клієнта, відкритому в банку (далі - поточний рахунок), за рахунок кредитних коштів. Порядок та умови надання клієнту овердрафту обумовлюються у додатковій угоді до договору банківського рахунку або окремого договорі про надання овердрафтового кредиту на поточний або картковий рахунок, що укладений між клієнтом та банком.

14.09.2007 сторони уклали Додаток №7 "Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок" (далі - Регламент) до Договору.

Відповідно до п. 1.1. Регламенту банк за наявності вільних грошових ресурсів зобов`язується здійснювати овердрафтове обслуговування клієнта, що полягає в проведенні платежів, здійснених довіреними особами клієнта з використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на картковому рахунку клієнта НОМЕР_2 , відкритому в банку (далі - картрахунок), за рахунок кредитних коштів у межах ліміту, встановленого відповідно до п. 1.3. цього додатка, шляхом дебетувати картрахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

За змістом п. 1.2. Регламенту кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, дебіторської заборгованості, сплати відсотків та винагороди в обговорені цим додатком до Договору терміни.

Пунктом 1.3. Регламенту визначено, що ліміт, згідно з цим додатком до Договору, являє собою суму коштів, у межах якої банк зобов`язується здійснювати оплату платежів довірених осіб клієнта, проведених із використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на його картковому рахунку. Ліміт встановлюється банком залежно від кількості корпоративних карток, оформлених на довірених осіб клієнта, і сумарного розміру бланкових лімітів овердрафтового кредитування. На момент підписання цього додатку до Договору ліміт складає 2500,00 грн. Проведення платежів клієнта в порядку, встановленому цим додатком до Договору, здійснюється банком у термін до 15.09.2008 р..

Згідно із п. 1.4. Регламенту овердрафтове кредитування клієнта здійснюється банком у межах ліміту і терміну, встановлених згідно з п. 1.3. цього додатка до Договору, з періодом безперервного користування кредитом не більше 30 днів.

Відповідно до п. 3.1. Регламенту за користування кредитом у період з дати виникнення дебетового сальдо на картковому рахунку клієнта після закриття банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з диференційованої процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом і встановлений у розділі 4 цього додатка до Договору.

За змістом пунктів 4.14.1.1. Регламенту для розрахунку відсотків за користування кредитом встановлюється диференційована процента ставка. Процентна ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку за кредитом.

21.07.2014 р. відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідним запис до Єдиною державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (відомості з відповідного реєстру додаються).

Відповідно до ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач скористався наданим йому кредитом, здійснивши платежі зі свого рахунку за відсутності на ньому власних грошових коштів (підтверджується наявною у матеріалах справи банківською випискою). Проте, зобов`язання щодо своєчасного погашення дебетового сальдо та сплати відсотків і комісії не виконав, чим порушив умови Регламенту та приписи законодавства,

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 2 421,35 грн. заборгованості за кредитом, 10 180,86 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 11 995,72 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань по Договору. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази: копія договору банківського рахунку; Копія додатку №7 до договору банківського рахунку; Розрахунок заборгованості (оригінал); Копії виписок по рахунках; Копія паспорту відповідача.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини по кредитному договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3.2. Регламенту сторони узгодили, що відповідно до ст. 212 ЦК України, у разі порушення клієнтом будь-якого з зобов`язань з погашення кредиту, передбачених цим додатком до Договору, клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі подвійної ставки річних інтервалу "16-30 днів" від суми залишку непогашеної заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем свого обов`язку за договором щодо надання позичальнику (відповідачу) кредитних коштів, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок повернути кредитні кошти.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов Договору та приписів ст. 1049 Цивільного кодексу України, заборгованість за наданим кредитом в сумі 2 421,35 грн. за кредитним договором № XXDBZD від 23.08.2007 року та заборгованість у розмірі 10 180,86 грн. за відсотками за період з 15.09.2008 р. по 28.02.2020 р. не сплатив (розрахунок - в матеріалах справи, арк. с. 19-21). Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом в сумі 2 421,35 грн. та заборгованості у розмірі 10 180,86 грн. за відсотками за період з 15.09.2008 р. по 28.02.2020 р. підтверджені документально, відповідають нормам матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

При цьому судом враховано приписи п. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України). Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

У пункті 5.1. Регламенту сторони узгодили, що при порушені позичальником будь-якого із зобов`язань та сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, винагороди, позичальник виплачує Позивачу за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, (у % річних).

Згідно статті 3 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 р. "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

У пункті 5.3 Регламенту сторони узгодили, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 5.1 та п. 5.2 здійснюється протягом 3-х років із дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане. Терміни давності позову за вимогою про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цим додатком до договору установлюється сторонами тривалістю у 5 років (п. 5.4 Регламенту).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 11 995,72 грн. пені за період з 15.09.2008 р. по 28.02.2020 р., суд прийшов до висновку, що при визначенні розміру заявленої до стягнення суми пені позивачем було допущено помилки у періоді нарахування пені (позивачем не було враховано п. 5.3 Регламенту), а також не враховано приписи ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та п. 5.1 Регламенту (щодо обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня).

Згідно розрахунків суду правильний розмір пені становить : 1 414,99 грн. за період з 15.09.2008 р. по 15.09.2011 р.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом в сумі 2 421,35 грн. за кредитним договором № XXDBZD від 23.08.2007 року та 10 180,86 грн. заборгованості за відсотками за період з 15.09.2008 р. по 28.02.2020 р. та 1 414,99 грн. пені за період з 15.09.2008 р. по 15.09.2011 р., підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому у цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, ) 2 421,35 грн. - заборгованості за кредитом; 10 180,86 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 414,99 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та 1197,83 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити в задоволенні вимог.

Повне рішення складено 17.08.2020 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М.Тимощенко