СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2020 р. Справа № 905/1623/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю:

прокурора: Ткаченко К.О., посвідчення;

РВ Фонду державного майна України по Дон. обл.: Мамедова Н.Т., довіреність;

1-го відповідача: не з`явився;

2-го відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прокурора (вх. 3221 Д/1-7) на ухвалу господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року, постановлену у приміщенні вказаного суду суддею Величко Н.В., повний текст якої складено 04.10.2019 року, у справі

за позовом: Заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь,

в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків,

до:

1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" м. Маріуполь,

2)Фізичної особи-підприємця Наливай Ольги Станіславівни, м. Маріуполь,

про: визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Донецької області звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичної особи-підприємця Наливай Ольги Станіславівни про: визнання недійсним договору на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем Наливай Ольгою Станіславівною; визнання недійсним договору позички від 01.06.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем Наливай Ольгою Станіславівною.

В обґрунтування позову зазначає, що з метою приховування фактичної передачі частини майна ТОВ "МЛГЗ" в суборенду ФОП Наливай О.С., ТОВ "МЛГЗ" змінив вид та назву договорів не змінивши при цьому їх предмет та об`єкт, уклавши з вказаним підприємцем не договір суборенди приміщення, а договори на виконання платних робіт (послуг) та позички. На переконання прокурора, зазначені договори укладено відповідачами всупереч положенням Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна для приховування іншого правочину - договору суборенди, тому такі правочини мають бути визнані недійсними.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року позов заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків про визнання недійсними договорів залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, в т.ч. здійснювати захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку, тоді як прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Господарський суд першої інстанції дійшов висновку про звернення з позовом особою, яка не має процесуальної дієздатності, що є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 226 ГПК України.

Заступник прокурора Донецької області із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить цю ухвалу скасувати, справу направити до місцевого господарського суду для подальшого розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з матеріалів справи вбачається факт нездійснення уповноваженим державним органом - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області захисту інтересів держави, оскільки за наявності факту порушення інтересів держави маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам даний орган за захистом до суду не звертається, що надає прокурору право на представництво інтересів держави в суді в порядку статті ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Звертає увагу на те, що до матеріалів позовної заяви долучено копію витягу з ЄРДР, з якого вбачається, що про порушення державних інтересів прокурору стало відомо в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017 за ч.2 ст.364 КК України стосовно службових осіб Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, які зловживаючи службовим становищем в інтересах службових осіб суб`єктів господарської діяльності - ТДВ «ОП «Шахта ім. Св. Матрони Московської», ТДВ «Шахта Білозерська», ТОВ «Слов`янська соледобувна компанія», ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», укладали та виконували протягом 2011-2017 років договори - оренди цілісних майнових комплексів за орендними ставками, що втратили чинність відповідно до постанови КМУ №961 від 14.09.2011 та не вживали заходи до скасування вказаних договорів або внесення змін до них. Такі дії призвели до ненадходження грошових коштів до державного бюджету та спричинили тяжкі наслідки.

При цьому, в даному випадку інтерес держави становить не лише стягнення недоотриманої суми орендної плати, але і дотримання вимог законності при розпорядженні державним майном.

На думку прокурора, саме подання позову про визнання недійсним договору від 01.06.2017 на виконання платних послуг та договору позички від 01.06.2017 надасть можливість у подальшому застосувати положення ст.215 ЦК України, а також стягнути у дохід держави різницю між нарахованою платою за суборенду і тією її частиною, яку отримував орендар (ст.22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»). Крім того, саме такий спосіб захисту забезпечить справедливий баланс публічного та приватного інтересів сторін у справі.

Апелянт стверджує, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку, що прокурором не обґрунтовано наявність підстав для представництва.

Під час апеляційного провадження у цій справі було встановлено, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу №912/2385/18 за позовом заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Східного офісу Державної аудиторської служби України до ТОВ "Укртранссервіс-груп", Відділу освіти, молоді та спорту Устинівської районної державної адміністрації про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 90577,26 грн.

Верховним Судом зазначено, що існує виключна правова проблема, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у питаннях щодо здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором. Відсутність єдиної правозастосовчої практики у питаннях механізму реалізації прокурором права подавати позови до суду в інтересах держави може становити порушення принципу юридичної визначеності, який є складовою конституційного принципу верховенства права, що вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

З метою дотримання єдності судової практики, принципу верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, та принципу пропорційності, тобто, розумного балансу між приватними й публічними інтересами, колегія суддів ухвалою від 02.12.2019 зупинила апеляційне провадження у справі №905/1623/19 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18 та оприлюднення повного тексту постанови.

У зв`язку із опублікуванням у ЄДРСР повного тексту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 у справі №905/1623/19 апеляційне провадження у справі №905/1623/19 поновлено, розгляд справи призначено на 17.08.2020 о 12:30, а також запропоновано учасникам справи надати апеляційному суду письмові пояснення із викладенням своєї правової позиції по справі з урахуванням висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові по справі №912/2385/18.

Від заступника прокурора Донецької області надійшло клопотання, яким просить поновити провадження у справі №905/1623/19.

Проте, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 апеляційне провадження у справі №905/1623/19 поновлено, а отже відсутні підстави для його задоволення.

У судовому засіданні прокурор підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області заперечував проти доводів і вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Представники першого і другого відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с174-175).

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Заступник прокурора Донецької області звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичної особи-підприємця Наливай Ольги Станіславівни про: визнання недійсним договору на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем Наливай Ольгою Станіславівною; визнання недійсним договору позички від 01.06.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем Наливай Ольгою Станіславівною.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави прокурор вказав на бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, яка полягала у невжитті останнім заходів з контролю за використанням майна, переданого в оренду за договором оренди №951/2002 від 23.05.2002, зокрема за визначенням розміру плати за суборенду та її спрямуванням, що, на думку прокурора, свідчить про нездійснення захисту цим органом інтересів держави у сфері оренди державного майна і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави, як це встановлено ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Як свідчать матеріали справи, повідомлення про представництво інтересів держави від 18.07.2019 № 05/1-605вих19 направлено Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Донецькій області 18.07.2019, про що свідчить список № 1316 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів.

Місцевий господарський суд, залишаючи без розгляду позов прокурора, виходив з того, що :

- Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, в т.ч. здійснювати захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку, тоді як прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави;

- у даній справі відсутні належні юридичні передумови та обґрунтовані правові підстави для представництва Заступником прокурора Донецької області інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області у спірних правовідносинах. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо);

- обставини справи свідчать про вжиття Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області заходів з метою приведення правовідносин з відповідачем 1 у відповідність до вимог чинного законодавства (комплексний контрольний огляд цілісного майнового комплексу, результати якого узагальнені у звіті комплексного контрольного огляду цілісного майнового комплексу), а також звернення до господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" як орендаря, про розірвання договору оренди № 951/2002 від 23.05.2002 та зобов`язання повернути ЦМК шляхом підписання акту приймання-передачі (справа № 905/945/19 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області). Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом про визнання недійсними договору на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017 та договору позички від 01.06.2017 протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави;

- прокурором не доведено у даному випадку виключних обставин, які прямо передбачені законом, для представництва інтересів держави в суді, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності та є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 226 ГПК України.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про звернення з позовом особою, яка не має процесуальної дієздатності, що є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 226 ГПК України.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про Фонд державного майна України" фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про Фонд державного майна України" одним із основних завдань Фонду державного майна України є реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про Фонд державного майна України" регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Таким чином, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області є органом, який уповноважений здійснювати функції орендодавця державного майна та функції реалізації державної політики у сфері оренди та іншого використання державного майна.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, вимоги даного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Наведена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18.

Як вже зазначалося, повідомлення про представництво інтересів держави від 18.07.2019 № 05/1-605вих19 направлено прокурором Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Донецькій області 18.07.2019, про що свідчить список № 1316 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів.

На дане повідомлення вищезазначений орган у розумний строк відповіді не дав та самостійно не звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договору на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017 та договору позички від 01.06.2017.

У зв`язку із цією обставиною 30.08.2019 року заступник прокурора Донецької області подав позов у даній справі.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання місцевого господарського суду на вжиття Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області заходів з метою приведення правовідносин з відповідачем 1 у відповідність до вимог чинного законодавства (комплексний контрольний огляд цілісного майнового комплексу, результати якого узагальнені у звіті комплексного контрольного огляду цілісного майнового комплексу), а також звернення до господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" як орендаря, про розірвання договору оренди № 951/2002 від 23.05.2002 та зобов`язання повернути ЦМК шляхом підписання акту приймання-передачі (справа № 905/945/19 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області).

Зазначені дії спрямовані лише на впорядкування правовідносин сторін договорів згідно з вимогами законодавства. Поряд з цим, зазначені дії не вирішують поставленого прокурором у зверненні питання щодо стягнення недоотриманої суми орендної плати, яке, на його думку можливе лише у разі визнання недійсним договору від 01.06.2017 на виконання платних послуг та договору позички від 01.06.2017, що, у разі задоволення позову, надасть можливість в подальшому застосувати положення ст. 215 ЦК України, а також стягнути у дохід держави різницю між нарахованою платою за суборенду і тією її частиною, яку отримував орендар (ст.22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Отже, відсутні підстави вважати звернення прокурора із позовом необґрунтованим.

Крім того, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18, позов прокурора не може бути залишений без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

У п. 53 цієї постанови зазначено, що відмова у позові, поданому прокурором за наявності компетентного органу, через те, що прокурор не підтвердив підстав для представництва, означатиме неможливість повторного звернення як прокурора, так і самого органу як позивача в інтересах держави.

Відповідно до п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18, з метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень ГПК України у справах за позовами прокурорів Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Такого ж висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 925/226/18.

Отже, згідно з викладеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, навіть у разі відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, підлягала застосуванню норма п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, а не пункт 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України, як помилково вважав суд першої інстанції.

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про ненаведення прокурором у цій справі підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.

За результатами апеляційного провадження, Східним апеляційним господарським судом встановлено порушення норм процесуального права, що відповідно до ст. ст. 271, 280 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування ухвали господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року у справі № 905/1623/19 із направлення справи для продовження розгляду до господарського суду Донецької області.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року у справі №905/1623/19 скасувати.

Справу № 905/1623/19 передати на розгляд до господарського суду Донецької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.08.2020

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий