РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

21.08.2020Справа № 910/4830/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондаренко-Легких Г. П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/4830/20

За позовом Військово - медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 ) (61058, м. Харків, вул. Культури, 5; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 )

До Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8; ідентифікаційний код: 39292197)

Про стягнення фактично понесених витрат на лікування у розмірі 18 365, 81 грн

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Військово - медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військовий мобільний госпіталь (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі-відповідач) про стягнення фактично понесених витрат на лікування у розмірі 18 365, 81 грн.

21.04.2020 Господарський суд міста Києва ухвалив позовну заяву залишити без руху та встановив позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.

06.05.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків, якою останній усунув недоліки позовної заяви, встановлені ухвалою Суду від 21.04.2020.

19.05.2020 Господарський суд міста Києва ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження по справі №910/4830/20, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

При цьому, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів ГПК України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 19.05.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, а саме: 04053, м. Київ, Львівська пл., буд.8, відправлення №595 було вручене 26.05.2020.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що сторони належним чином повідомлені про відкриття провадження по справі № 910/4830/20, про що в матеріалах справи міститься рекомендовані повідомлення з відповідними відмітками.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиний державний реєстр судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2020 у справі № 910/4830/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка опублікована та доступна до вільного перегляду з 21.05.2020.

17.07.2020 набрав чинності Закон України від 18.06.2020 № 731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон України від 18.06.2020 № 731-IX), згідно розділу І якого внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, пункт 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України.

За змістом п. 2 розділу ІІ Закону України від 18.06.2020 № 731-IX, вбачається, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" в редакції Закону України від 30.03.2020 р. № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 р. № 731-IX, а саме 06.08.2020. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18.06.2020 № 731-IX.

Проте, протягом 20-денного строку після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 № 731-IX (06.08.2020) та станом на дату ухвалення цього рішення відповідачем відзиву на позовну заяву або заяву про продовження процесуальних строків для подання відзиву з підстав, встановлених Законом України від 18.06.2020 № 731-IX не подано.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
Військово - медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військовий мобільний госпіталь (Військова частина НОМЕР_2 ) звертаючись з позовною заявою до Державної фіскальної служби України про стягнення фактично понесених витрат на лікування зазначає, що позивач є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується Міністерству оборони України, та перебуває на утриманні Державного бюджету. Позивач є бюджетною установою, повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України, зареєстрований як суб`єкт господарської діяльності у Збройних силах України і здійснює господарську діяльність відповідно до законодавства України.

За твердженнями позивача, протягом 2019 року та початку 2020 року на лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 , що є відокремленим підрозділом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) знаходилися військовослужбовці Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач).

Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями» - витрати на надання медичної допомоги військовослужбовцям, у військово-медичних закладах інших військових формувань відшкодовуються цим закладам центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, в яких проходять службу зазначені військовослужбовці, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання цих військових формувань.

Як стверджує позивач, з метою відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям, позивачем було направлено на адресу відповідача наступні вимоги:

- № 154/925 від 12.11.2019 щодо укладення договору на лікування, а також акти виконаних робіт №392 та №393 та рахунки-фактури від 14.11.2019 №392 та №393 на загальну суму 11 110, 50 грн;

- № 186/88 від 28.01.2020 щодо укладення договору на лікування, а також акти виконаних робіт №25 та №26 та рахунки-фактури від 20.01.2020 №25 та №26 на загальну суму 731, 90 грн;

- № 275/88 від 28.02.2020 щодо укладення договору на лікування, а також акти виконаних робіт №110 та №111 та рахунки-фактури від 28.02.2020 №110 та №111 на загальну суму 6 523, 41 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у відповідях відповідача: від 18.12.2019 на вимогу від 12.11.2019; від 10.03.2020 на вимогу від 28.01.2020, що додаються до позовної заяви, відповідач здійснювати оплату рахунків відмовився, оскільки, на оплату послуг з лікування військовослужбовців кошти з Державного бюджету України йому не виділялися.

Проте, судом встановлено, що належних та допустимих доказів направлення вище зазначених вимог на адресу відповідача позивачем не надано, оскільки, подані позивачем докази, а саме: копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 22.11.2019 № 388 разом з копією опису вкладення, зміст якого не відображається в повному обсязі (без поштової накладної, без адреси одержувача, без повного змісту опису), копія опису вкладення без зазначення номеру поштової накладної від 03.03.2020, копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 29.01.2019 № 752, не можуть свідчити про направлення відповідних вимог відповідачеві, так як, не доводять яку саме кореспонденцію (якого змісту, щодо якого договору, рахунку та акту виконаних робіт) направлено за адресою відповідача. З відповідей відповідача, на вище зазначені вимоги позивача, суд також не має можливості встановити який саме договір, акт виконаних робіт, рахунки-фактури були відповідачем отримані та залишені без розгляду.

Натомість, позивач вважає дії відповідача щодо відмови у здійсненні оплати наданої медичної допомоги неправомірними, у зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача в сукупному розмірі 18 365 (вісімнадцять тисяч триста шістдесят п`ять) грн 81 коп. витрат на лікування військовослужбовців за період впродовж 2019 та початку 2020 років в судовому порядку та покласти на відповідача судові витрати.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав:
Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 затверджено Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями (надалі Порядок від 18.10.1999 №1923).

Означений Порядок від 18.10.1999 №1923 визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ.

Відповідно до пункту 5 Порядку від 18.10.1999 №1923 надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.
У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.

Таким чином, згідно Порядку від 18.10.1999 №1923 надання медичної допомоги провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення посадової особи.
Дослідивши зміст поданих позивачем документів, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги особам, на яких вказує позивач, та які, за твердженням позивача, є військовослужбовцями відповідача.

В якості доказів, того що вказаним особам, як військовослужбовцям відповідача, надавалась медична допомога, позивач, до позовної заяви долучив копії медичних карток стаціонарних хворих №162, №132, №117, №2461, №31, №2012, №1431.

З долучених до позовної заяви копій медичних карток стаціонарних хворих за відсутності відповідних направлень, не можливо встановити достовірність того, що зазначена в картці особа є військовослужбовцем відповідача, як те передбачено пунктом 5 Порядку від 18.10.1999 №1923, та ким складено ці медичні картки.

В свою чергу, подані позивачем до суду акти виконаних робіт та Договір на надання послуг лікувально-профілактичної допомоги з додатками до нього без підпису з боку відповідача, як замовника послуг, не є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт надання медичної допомоги позивачем військовослужбовцям відповідача.

Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом з`ясовано, що долучені позивачем документи, не відповідають вимогам пункту 5 Порядку від 18.10.1999 №1923.

Посилання позивача на те, що до спірних відносин має застосовуватись ст. 525 та ст. 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом судом не враховуються з огляду на те, що факт наявності договірних правовідносин між позивачем та відповідачем не знайшов свого підтвердження при оцінці доказів судом, як і факт направлення військовослужбовців на лікування до позивача відповідачем в Порядку від 18.10.1999 №1923.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно пункту 6 Порядку від 18.10.1999 №1923 надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).

Згідно пункту 7 Порядку від 18.10.1999 №1923 відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.

Однак, як встановлено судом вище, належних та допустимих доказів направлення позивачем рахунків-фактури на надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідача, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, позивачем до суду не надано, а саме: опису вкладення із зазначенням номеру поштової накладної, що доводило б яку саме кореспонденцію (якого змісту та щодо яких рахунків) направлено на адресу відповідача. З відповіді відповідача також не вбачається доведеність того, що відповідачем отримані та залишені без розгляду саме ті рахунки-фактури, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Таким чином, позивач не доводить поданими доказами те, що в нього є законні підстави звертатись до відповідача з вимогами зазначеними в позовній заяві, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення фактично понесених витрат на лікування в сукупному розмірі 18 365, 81 грн суд відхиляє як такі, що є не обґрунтованими, не доведеними та не ґрунтуються на вимогах встановлених Порядком від 18.10.1999 №1923.
Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до приписів ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з пункту 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені судом, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, як не доведених та необґрунтованих.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову Військово - медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 ) (61058, м. Харків, вул. Культури, 5; ідентифікаційний код: 07931813) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8; ідентифікаційний код: 39292197) про стягнення фактично понесених витрат на лікування у розмірі 18 365, 81 грн відмовити.

2. Покласти судові витрати на Військово - медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 ) (61058, м. Харків, вул. Культури, 5; ідентифікаційний код: 07931813).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. П. Бондаренко-Легких