ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1011/20

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Кравець В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 на підставі ордеру;

Від відповідача: Павел О.Ю. на підставі ордеру;

Від третьої особи: Коваль Н.С. на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Дністровська", про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ) звернувся до господарського суду із позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 ) про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018р., укладеного між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрований за №624; про зобов`язання відповідача повернути позивачеві частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Дністровська" (далі по тексту - ТОВ „Агрофірма „Дністровська") у розмірі 16,19%, вартість якої становить 10 845,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом укладення між сторонами по справі спірного договору, який, за твердження позивача, є удаваним правочином (договором купівлі-продажу частки), із порушенням вимог Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Ухвалою суду від 14.04.2020р. дана справа була призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою судом було залучено до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ТОВ „Агрофірма „Дністровська".

Ухвалою суду від 22.04.2020р. заява ОСОБА_2 про забезпечення позову була задоволена шляхом накладення арешту на частку у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у розмірі 16,19 %, номінальною вартістю 10 845,00 грн., яка належить ОСОБА_3 , та заборони органам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо частки у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у розмірі 16,19 %, номінальною вартістю 10 845,00 грн., яка належить ОСОБА_3 , наслідком вчинення яких стане зміна власника вказаної частки (її частини).

ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на помилковість доводів позивача про удаваність договору дарування та намагання сторонами приховати інший правочин - договір дарування, а також про відповідність волевиявлення сторін їх внутрішній волі на укладання саме договору дарування. Посилаючись на укладення між сторонами договору дарування, відповідачем було наголошено про недоведеність позивачем факту порушення вимог Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" в частині дотримання порядку відчуження учасником належної частки у статутному капіталі товариства. Правові підстави для зобов`язання відповідача повернути позивачеві частку у статутному капіталі товариства, за твердженням ОСОБА_3 , взагалі відсутні.

Крім того, відповідачем було подано до суду заяву про застосування інституту позовної давності до заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії.

ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у поданих до суду письмових поясненнях було повідомлено про обізнаність товариства із наміром позивача продати свою частку на користь відповідача з огляду на звернення позивача до ТОВ „Агрофірма „Дністровська" із проханням надати довідку на підтвердження факту відчуження позивачем оплаченої частки у статутному капіталі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Відповідно до п. п. 2.1, 3.1, 4.1 Статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №11 від 20.07.2018р., товариство є юридичною особою за законодавством України, має самостійний баланс, може мати поточні і валютний рахунки в банківських установах, круглу печатку з емблемою та зі своїм повним найменуванням українською мовою, штампи та фірмовий бланк. Учасниками товариства є: ОСОБА_3 , якому належить 16,32 % статутного капіталу товариства, що еквівалентно 10 930,00 грн.; ОСОБА_4 , якому належить 26,7 % статутного капіталу товариства, що еквівалентно 17 895,00 грн.; ОСОБА_5 , якому належить 24,3% статутного капіталу товариства, що еквівалентно 16280,00 грн.; ОСОБА_2 , якому належить 32,68 % статутного капіталу товариства, що еквівалентно 21 895,00 грн. Розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України, встановлюється у розмірі 67 090,00 грн.

Згідно з п. п. 9.1 - 9.3 Статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №11 від 20.07.2018р., органами товариства є загальні збори учасників та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства. Кожен учасник товариства має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговоренні питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного на загальник зборів учасників. Кожен учасник товариства на загальних зборах учасників має кількість голосів, пропорційну до розміру його частки у статутному капіталі товариства. Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства.

Положеннями п. 11.10 Статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №11 від 20.07.2018р., передбачено, що учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та проінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден із учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які будуть повідомлені учасникам товариства.

Відповідно до п. 11.14, 11.15 Статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №11 від 20.07.2018р., учасник товариства має право відчужити у спосіб, іншій ніж купівля-продаж, свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Відчуження частки (частини частки) у спосіб, інший ніж купівля-продаж, допускається без згоди інших учасників товариства.

14.08.2018р. ОСОБА_2 звернувся до ТОВ „Агрофірма „Дністровська" із запитом, відповідно до якого, посилаючись на наявний у нього намір продати ОСОБА_3 частку у статутному капіталі у розмірі 16,19%, просив надати довідку, що вказана частка у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" є сформованою (опаченою).

15.08.2018р. ТОВ „Агрофірма „Дністровська" було видано ОСОБА_2 довідку про те, що частка у статутному капіталі товариства у розмірі 16,19% є оплаченою у повному обсязі.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № від 14.04.2020р. вбачається, що станом на 16.08.2018р. учасниками (засновниками) ТОВ „Агрофірма „Дністровська" виступали наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , розмір внеску якого до статутного капіталу товариства становив 21895,00 грн.

17.08.2018р. між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдарований) було укладено договір дарування частки у статутному капіталі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрований за №624, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого за цим договором Дарувальник безоплатно передає у власність Обдарованому частку в статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у розмірі 16,19 %, що складає 10 845,00 грн., а Обдарований приймає дарунок у власність. На підставі статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська", затвердженого протоколом №11 загальних зборів учасників товариства від 20.07.2018р., Дарувальнику належить на праві власності 36,68% відсотків статутного капіталу, що складає 21895,00 грн. Розмір статутного капіталу товариства складає 67000,00 грн.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 договору дарування від 17.08.2018р. право власності Обдарованого на частку Дарувальника в статутному капіталі товариства переходить Обдарованому з моменту її прийняття шляхом підписання цього договору сторонами та його нотаріального посвідчення. Обдарований вважається повноправним учасником товариства з моменту здійснення державної реєстрації змін складу учасників товариства у відповідності до Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Відповідно до п. п. 3.1, 3.5, 3.6 договору дарування від 17.08.2018р. сторони стверджують, що оцінюють цей дарунок у сумі 10 845,00 грн. Дарувальник підтверджує, що жодних майнових та немайнових претензій до товариства та Обдарованого не має та в майбутньому не матиме. Обдарований стверджує, що дарунок приймає та жодних зауважень не має.

Згідно з п. 5.1 договору дарування від 17.08.2018р. цей договір є підставою для внесення змін до установчих документів ТОВ „Агрофірма „Дністровська" про зміну складу учасників з їх обов`язковою державною реєстрацією.

Положеннями п. 5.6 договору дарування від 17.08.2018р. передбачено, що своїми підписами під текстом цього правочину сторони засвідчують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, діють добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, що зміст документа та його правові наслідки їм зрозумілі і тлумачаться ними однозначно; правочин, складений нотаріусом на їх прохання, повністю відповідає їх волевиявленню та не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено положеннями ст. ст. 234, 235 ЦК України.

17.08.2018р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було складено та підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська", у зв`язку з укладенням між сторонами договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018р.

30.08.2018р. загальним зборами учасників ТОВ „Агрофірма „Дністровська" були прийняті рішення, оформлені протоколом №14, зокрема, про зміну складу часників товариства та перерозподіл часток у статутному капіталі. Як вбачається з вказаного рішення зміни складу учасників ТОВ „Агрофірма „Дністровська" були пов`язані із укладанням договорів дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № від 08.04.2020р. вбачається, що станом на 08.04.2020р. учасниками (засновниками) ТОВ „Агрофірма „Дністровська" є наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Під час вирішення судом даного спору позивачем на підтвердження факту укладення удаваного правочину також було надано суду заяви свідків - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , справжність підписів на яких була 04.06.2020р. посвідчена приватним нотаріусом.

Свідком ОСОБА_6 було повідомлено суду, що він протягом періоду з 20.07.2018р. по 30.08.2018р. перебував на посаді директора ТОВ „Агрофірма „Дністровська", та в період виконання обов`язків директора ТОВ „Агрофірма „Дністровська" до нього звернувся ОСОБА_2 , який на той час був учасником товариства із часткою у статутному капіталі в розмірі 23 895, 00 грн., із письмовими запитами щодо надання довідок про те, що частини частки, які він мав намір відчужити на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є сформованими (оплаченими). При цьому, ОСОБА_2 було повідомлено, що довідки йому необхідні для укладання з ОСОБА_5 договору дарування частки в розмірі 8, 29 %, укладання з ОСОБА_4 договору дарування частки в розмірі 8, 20%, а також укладання з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу частки в розмірі 16, 19 %. На вказані запити ОСОБА_2 мною, як директором ТОВ «Агрофірма «Дністровська», були видані відповідні письмові довідки.

ОСОБА_7 у поданій до суду заяві свідка було повідомлено, що в серпні 2018р. до неї, як до адвоката, звернувся ОСОБА_2 , який повідомив, що він є учасником ТОВ „Агрофірма „Дністровська" із часткою у статутному капіталі в розмірі 32,68 % та має намір відчужити свою частку частинами наступним чином: на користь ОСОБА_5 - частку в розмірі 8, 29%, на користь ОСОБА_4 - частку в розмірі 8, 20% та на користь ОСОБА_3 - частку в розмірі 16, 19 %. При цьому, ОСОБА_2 було наголошено на тому, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є його знайомими, з якими він товаришував та мав приятельські стосунки, у зв`язку з чим, він мав намір відчужити на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вищевказані частки у статутному капіталі товариства шляхом укладення договорів дарування. При цьому, щодо іншої частини належної ОСОБА_2 частки в розмірі 16, 19 % статутного капіталу ТОВ „Агрофірма „Дністровська", то вказану частку ОСОБА_2 мав намір відчужити на користь ОСОБА_3 на прохання останнього шляхом укладання договору купівлі-продажу на умовах відстрочки платежу. Разом з тим, вказані особи уклали між собою не договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, а договір дарування. Причиною укладення саме договору дарування частки було те, що від інших учасників ТОВ „Агрофірма „Дністровська" необхідно було одержати відмову від переважного права.

Ухвалою від 08.07.2020р. судом було викликано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судове засідання, призначене на 03.08.2020р. о 15:00 год. При цьому, у судовому засіданні, яке відбулось 03.08.2020р., свідками було підтверджено викладені в заявах обставини про намір позивача продати свою частку на користь ОСОБА_3 .

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії, позивачем було наголошено про укладення між сторонами удаваного правочину - договору купівлі-продажу із порушенням вимог Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", у зв`язку з чим, наявні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог. При цьому, позивачем було наголошено про укладення з ОСОБА_3 саме договору купівлі-продажу, а також досягненням домовленості про сплату відповідачем вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Дністровська», яка з боку відповідача так оплачена і не була.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною 1 ст. 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 116 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" від 06.02.2018р. № 2275-VIII, який набрав чинності 17.06.2018р., цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Статтею 5 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначено, що учасники товариства мають такі права: брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; брати участь у розподілі прибутку товариства; отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 11 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" установчим документом товариства є статут. У статуті товариства зазначаються відомості про: 1) повне та скорочене (за наявності) найменування товариства; 2) органи управління товариством, їх компетенцію, порядок прийняття ними рішень; 3) порядок вступу до товариства та виходу з нього. Статут товариства може містити інші відомості, що не суперечать закону.

З огляду на викладене вище, господарський суд зазначає про наявність в учасника товариства права на відчуження своєї частки у статутному капіталі товариства у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом. Проте, за твердженням ОСОБА_8 , під час укладення договору дарування від 17.08.2018р. сторонами були порушені вимоги закону, оскільки вказаний договір був укладений з метою приховання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Дністровська».

Відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ст. 235 ЦК України врегульовано, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Так, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, які можуть підтверджувати, що сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019р. у справі № 927/451/18.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 17.08.2018р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки у статутному капіталі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрований за №624, згідно положень якого позивач безоплатно передав у власність відповідача частку в статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у розмірі 16,19 %, що складає 10 845,00 грн., а відповідач прийняв дарунок у власність. Натомість, як було наголошено позивачем, вказаний договір є удаваним, оскільки насправді сторонами було вчинено інший правочин - договір купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 717, ч. 1 ст. 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно приписів ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір дарування частки у статутному капіталі товариства є підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до іншої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його іншою особою. Отже, це спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Господарський суд зазначає, що на відміну від договору дарування частки у статутному капіталі, який є безоплатним, договір купівлі-продажу завжди є оплатним. При цьому, особа, якій належать право власності на майно, самостійно обирає вид правочину, за яким вона має намір відчужити належну їй частку.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.08.2018р. ОСОБА_2 звернувся до ТОВ „Агрофірма „Дністровська" із запитом, відповідно до якого, посилаючись на наявний у нього намір продати ОСОБА_3 частку у статутному капіталі у розмірі 16,19%, просив надати довідку, що вказана частина частки у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" є сформованою (оплаченою). В свою чергу, 15.08.2018р. ТОВ „Агрофірма „Дністровська" було видано ОСОБА_2 довідку про те, що частина частки у статутному капіталі товариства у розмірі 16,19% є оплаченою у повному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що факт звернення позивача до ТОВ „Агрофірма „Дністровська" із вказаними запитами, у яких позивачем було повідомлено про намір продати свою частку у статутному капіталі на користь відповідача був підтверджений у заяві свідка - ОСОБА_6 , якого судом було повідомлено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання свідка, передбачену ст. 384 Кримінального кодексу України.

Крім того, господарський суд зазначає, що факт наявності у ОСОБА_2 наміру саме продати свою частку також підтверджується заявою свідка - ОСОБА_7 ..

Згідно зі ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Господарський суд зазначає, що дослідження питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні спірних договорів дарування, а також мотивів укладення сторонами спірного договору відповідає вимогам закону та впливає на вирішення спору по суті. Таким чином, господарський суд, вирішуючи спір, повинен встановити обставин, які можуть свідчить про наявність у сторін наміру укласти той або інший договір, тобто дослідити обставини, які підтверджують наявність або відсутність волевиявлення на вчинення певного виду правочину.

Підсумовуючи вищенаведені обставини, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд доходить висновку про доведеність позивачем обставин, які підтверджують вчинення ним дій з метою продажу належної йому частки у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" на користь ОСОБА_3 . Проте, як було встановлено судом, 17.08.2018р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.10.2019р. по справі №909/1294/15 під час дослідження доказів, які можуть свідчити про наявність наміру у позивача безоплатно передати належну йому частку у статутному капіталі товариства, було зазначено наступне: тлумачення вчинених сторонами дій як таких, що передбачали безоплатний перехід до відповідача частки в статутному капіталі товариства у розмірі 100 % (дарування), не відповідає принципам справедливості та пропорційності, адже створює істотний економічний дисбаланс для позивача; така безоплатна передача є для позивача вочевидь економічно недоцільною дією, вона позбавляє позивача права власності на частку 100 % у товаристві. Тому для нього зазначена безоплатна передача не має економічного сенсу. Якщо тлумачити дії сторін як правочин щодо дарування, то це означало б, що позивач раптово, без будь-якого економічного обґрунтування та власного інтересу вирішив значно погіршити своє становище; у такому випадку права й обов`язки сторін договору виглядали б вочевидь непропорційно. За поясненнями позивача, між ним і відповідачем відсутні дружні, родинні чи будь-які інші відносини, які б могли пояснити такий правочин.

З огляду на висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 01.10.2019р. по справі №909/1294/15, господарський суд доходить висновку, що укладення учасником договору дарування, який передбачає безоплатну передачу належної йому частки, є вочевидь економічно необґрунтованим, оскільки такі дії позбавляються учасника товариства права на отримання прибутку за відсутності будь-яких причин для вчинення таких дій.

За результатами надання оцінки укладеному між сторонами по справі договору дарування від 17.08.2018р., господарський суд зазначає про відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які можуть свідчити, що безоплатна передача позивачем належної йому частки була доцільною та економічно обґрунтованою. При цьому, господарський суд звертає увагу, що ОСОБА_3 , який стверджував про укладення між сторонами саме договору дарування, не було надано суду жодних доказів, які можуть свідчити про наявність між сторонами дружних, родинних чи будь-яких інших відносини, які б могли пояснити вчинення позивачем договору дарування.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про укладення між сторонами удаваного правочину, оскільки позивачем та відповідачем було укладено один правочин - договір дарування, але між ними насправді були встановлені інші правовідносини, які виникають під час укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав. Враховуючи встановлення судом у процесі розгляді справи факту укладення удаваного правочину, господарський суд зазначає, про наявність правових підстав для розгляду справу по суті із застосуванням правил, що регулюють укладення договору купівлі - продажу корпоративних прав.

Згідно зі ст. 21 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Положеннями п. 11.10 Статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства, яке оформлено протоколом №11 від 20.07.2018р., передбачено, що учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден із учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які буди повідомлені учасникам товариства.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення між сторонами удаваного правочину - договору-купівлі продажу із дотриманням вимог, встановлених ст. 21 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", а також п. 11.10 Статуту ТОВ „Агрофірма „Дністровська" в частині повідомлення учасників товариства про наявність у ОСОБА_2 наміру продати належну йому частку у статутному капіталі. Викладене дозволяє господарському суду зробити висновок про недотримання сторонами порядку укладення договору купівлі -продажу, що є підставою для визнання договору недійсним.

З викладених обставин, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог шляхом визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018р., укладеного між позивачем та ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача повернути позивачеві частку у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у розмірі 16,19%, вартість якої становить 10 845,00 грн., господарський суд виходить з наступного.

Господарський суд зазначає, що корпоративні права у розумінні положень цивільного законодавства не є річчю, тобто предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Так, корпоративними правами визнають права особи на участь в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку даної організації та активів у разі ліквідації останньої. Таким чином, під час укладення договору, на підставі якого відбувається перехід права власності, фізична передача корпоративних прав від однією до іншої особи не відбувається, оскільки такі права не є предметом матеріального світу. Проте, в результаті складення договору відбувається юридичний перехід прав та обов`язків від однієї особи до іншою, а, отже, має місце набуття прав однією особою та припинення прав іншої.

З огляду на викладене вище, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог в частині зобов`язання відповідача повернути позивачеві частку у статутному капіталі ТОВ „Агрофірма „Дністровська" у розмірі 16,19%, вартість якої становить 10 845,00 грн.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених сторонами в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору про необхідність часткового задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, господарський суд доходить висновку щодо правомірності часткового задоволення заявлених ОСОБА_2 до ОСОБА_3 позовних вимог шляхом визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018р., укладеного між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрований за №624. В решті позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч. ч. 7, 9,10 ст. 145 ГПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи часткове задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду від 22.04.2020р., відсутні.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову розподіляються судом відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018р., укладений між ОСОБА_2 / АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 / та ОСОБА_3 / АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 /, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрований за №624.

3. Стягнути з ОСОБА_3 / АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_2 / АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 / судовий збір у розмірі 3153,00 грн. /три тисячі сто п`ятдесят три грн. 00 коп./.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 17 серпня 2020 р.

Суддя С.П. Желєзна