УХВАЛА

13 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 918/783/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

обов`язки секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді покладено на помічника судді Геращенко Ю.М.,

представників учасників справи:

позивача - приватної виробничо-комерційної фірми «Фіалка» - не з`явився,

відповідача - публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» - не з`явився,

розглянувши матеріали касаційної скарги публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2020 (суддя Пашкевич І.О.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 (головуючий суддя: Олексюк Г.Є., судді: Гудак А.В., Петухов М.Г.)

у справі № 918/783/19

за позовом приватної виробничо-комерційної фірми «Фіалка» (далі - Фірма)

до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - Банк)

про визнання припиненим іпотечного договору, зняття заборони відчуження нерухомого майна, вилучення запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Фірма звернулася до господарського суду Рівненської області з позовом до Банка про визнання припиненим іпотечного договору, зняття заборони відчуження нерухомого майна, а також вилучення запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що основне зобов`язання позивача за кредитним договором від 11.04.2011 № 06/2011/К, забезпечене іпотекою, виконане в повному обсязі у розмірі 233 017, 22 грн., який визначений у рішенні господарського суду Рівненської області від 20.07.2012 у справі № 5019/809/12. Проте, незважаючи на зазначене, відповідач відмовляється визнавати припиненими зобов`язання позивача за договором іпотеки у зв`язку, з припиненням забезпеченого ним основного зобов`язання, та не виконує свій обов`язок щодо подання документів для вилучення іпотечного обтяження із державних реєстрів.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 23.01.2020 (з урахуванням ухвали суду від 04.02.2020 про виправлення описки) у справі № 918/783/19, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2020, позовні вимоги задоволено повністю.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи мотивовані, зокрема, доведеністю позивачем обставин припинення у повному обсязі забезпечених іпотекою зобов`язань позивача за кредитним договором та, як наслідок, припинення договору іпотеки, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання; наявністю підстав для зняття заборони відчуження нерухомого майна позивача, накладеної на підставі договору іпотеки, вилучення відповідного запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, 19.05.2020 Банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 906/778/18, від 18.07.2018 у справі № 537/6072/16-ц та від 28.01.2019 у справі № 639/7920/16-ц. При цьому скаржник також вказує на те, що договірні відносини між Банком та Фірмою (позичальником) тривають, кредитний договір не розірваний, не оскаржений та не змінений ані сторонами договору, ані за рішеннями судів, у зв`язку з чим суди помилково задовольнили позов у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30.06.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 13.08.2020.

Фірма у відзиві на касаційну скаргу просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи про їх законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 918/783/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 918/783/19 ухвалені судами попередніх інстанцій без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 906/778/18, від 18.07.2018 у справі № 537/6072/16-ц та від 28.01.2019 у справі № 639/7920/16-ц, оскільки висновки в зазначених справах і у справі № 918/783/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи № 918/783/19, у справі № 906/778/18 предметом позову є стягнення суми процентів за користування кредитними коштами та суми пені за несвоєчасну оплату процентів, а також вимога про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у той час як у справі що розглядається, предметом позову є визнання припиненим іпотечного договору, зняття заборони відчуження нерухомого майна, вилучення запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Отже, зміст правовідносин, їх предмет та підстави, а також їх правове регулювання є різними, що виключає їх подібність зі справою № 918/783/19.

Касаційний господарський суд не бере до уваги посилання скаржника в обґрунтування доводів касаційної скарги на постанову Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 537/6072/16-ц та викладену у ній правову позицію, оскільки, на відміну від справи, що розглядається в зазначеній справі судами встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» зверталося до суду з позовом до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками розгляду якого ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25.12.2014, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19.02.2015, позов ПАТ «Дельта Банк» залишено без розгляду. Крім того, судами встановлено існування рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18.05.2016, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22.08.2016, відповідно до якого визнано припиненим договір поруки від 27.03.2008 та встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» втратило право для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з пропуском позовної давності. З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції, з яким також погодився й Верховний Суд, скасовуючи рішення місцевого суду у справі № 537/6072/16-ц та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив та досліджував, зокрема, питання пропуску позовної давності, як підставу для припинення зобов`язання, вказавши, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстав пропуску позовної давності) сам по собі не припиняє зобов`язання за кредитним договором, а, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Безпідставним є також посилання Банка, в обґрунтування доводів касаційної скарги, на постанову Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 639/7920/16-ц та викладену у ній правову позицію, оскільки, на відміну від справи, що розглядається, у зазначеній справі позов пред`явлений про визнання припиненим кредитного договору, договору іпотеки та зняття заборони відчуження нерухомого майна. Вказаний позов обґрунтований спливом позовної давності, внаслідок чого відповідач у справі не може пред`являти жодних вимог щодо виконання зобов`язань за кредитним договором або договором іпотеки. У справі № 639/7920/16-ц судами, зокрема, встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, має основну заборгованість, а також заборгованість за відсотками та штрафними санкціями, тому підстави для визнання кредитного договору припиненим, - відсутні. Крім того, судами встановлено, що кредитний договір є чинним, кінцевий термін остаточного погашення кредиту - до 18.05.2023. За загальним правилом Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав її пропуску, зобов`язання не припиняється, а, отже, відсутні підстави для визнання припиненим іпотечного договору (похідна вимога від основного зобов`язання), оскільки останній діє до повного виконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а чинним законодавством не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Водночас у справі, що розглядається, питання пропуску позовної давності щодо основного зобов`язання за кредитним договором не було предметом судового розгляду. Так, суди, задовольняючи позов встановили, що на момент звернення позивача з даним позовом до суду (про визнання припиненим іпотечного договору, зняття заборони та вилучення запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) заборгованість Фірми (включаючи суму кредиту, пеню та сплату процентів за користування кредитом) перед Банком за кредитним договором була сплачена в повному обсязі і цей факт підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення суду від 20.07.2012 у справі № 5019/809/12, у зв`язку з чим, припинилася й іпотека (оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання та припиняється, зокрема, у разі припинення у повному обсязі основного зобов`язання шляхом його виконання), та відсутні підстави для існування записів про обтяження заставного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, Касаційний господарський суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 918/783/19.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, викладені у таких постановах Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 918/783/19.

Крім того, Касаційний господарський суд зазначає, що питання, порушене у касаційній скарзі щодо можливості нарахування процентів та пені за кредитним договором, стосовно якого існує судове рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, вже було вирішено Верховним Судом, і суди попередніх інстанцій розглянули справу № 918/783/19 відповідно до такого висновку. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 зі справи № 310/11534/13-ц викладено такий висновок: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а, отже, строк дії договору змінився…У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору».

Касаційний господарський суд не вбачає підстав для відступу від зазначеного висновку.

Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Банка на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 у справі № 918/783/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 у справі № 918/783/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова