УХВАЛА

18 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/3324/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Булгакової І.В.

за участю секретаря судового засідання Хахуди О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Лисенка В.О.,

відповідача - комунального підприємства "Чугуївтепло"- Радигіна Є.С.,

розглянув матеріали касаційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 (суддя Аюпова Р.М.) та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 (головуючий суддя - Пуль О.А., судді Білоусова Я.О. і Шевель О.В.)

зі справи № 922/3324/19

за позовом Компанії

до комунального підприємства "Чугуївтепло" (далі - Підприємство)

про стягнення 15 025 326,92 грн.

РУХ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Позов було подано про стягнення заборгованості у загальному розмірі 15025326,92 грн., з яких: 11 447 415,04 грн. - основний борг, 1 359 817,39 грн. - пеня, 658 779,43 грн. - 3% річних, 1 559 315,05 грн. - «інфляційні втрати».

2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу від 26.09.2017 №1219/1718-ТЕ-32 (далі - Договір).

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням господарського суду Харківської області від 19.02.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020: у задоволенні позову відмовлено частково; стягнуто з Підприємства на користь Компанії пеню у розмірі 79 240,35 грн., 3% річних у розмірі 353 020,53 грн., «інфляційні втрати» в розмірі 987 532,11 грн. та судові витрати у розмірі 203705,57 грн.; у частині стягнення суми основного боргу у розмірі 11 447 415,04 грн. закрито провадження у справі.

4. Прийняті судові акти в частині відмови в задоволенні позовних вимог мотивовані тим, що:

- оплата поставленого відповідачем природного газу за Договором проводилася в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Постанова КМУ № 217) на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП у відповідності до умов пункту 6.3 Договору, а остаточний розрахунок проводився у порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Постанова КМУ № 256), а тому у позивача були відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних, "інфляційних втрат" та пені за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року;

- суди попередніх інстанцій, врахувавши конкретні обставини даної справи і керуючись статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України, дійшли висновку про наявність підстав для зменшення розміру належної до стягнення пені на 90%.

Оскільки відповідачем під час розгляду справи повністю погашено основну заборгованість у сумі 11 447 415,04 грн., місцевий господарський суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) закрив провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

5. У касаційній скарзі до Верховного Суду Компанія, зазначаючи, що: вона не погоджується з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції і вважає, що вони прийняті з порушенням норм матеріального права; судами неправильно здійснені висновки щодо відсутності правових підстав для нарахування штрафних санкцій, 3% річних та «інфляційних» у зв`язку з виконанням Постанови КМУ №256 та безпідставно зменшено пеню на 90% у зв`язку з чим порушено норми матеріального права, зокрема статтю 233 Господарського кодексу України, статті 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України та норми процесуального права, зокрема статті 73, 74, 77 ГПК України без дослідження усіх істотних обставин справи, при недоведеності обставин цієї справи, які суди попередніх інстанцій визнали встановленими. У касаційній скарзі Компанія просить: скасувати рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 у справі № 922/3324/19 у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 1 280 577,04 грн., 3% річних у сумі 305 758,90 грн. та "інфляційних втрат" у сумі 571 782,94 грн.; прийняти нове рішення в цій частині, яким вимоги про стягнення зазначених сум пені, 3% річних та "інфляційних втрат" задовольнити; відшкодувати за рахунок Підприємства понесені Компанією судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

6. Обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, від 21.11.2019 у справі № 902/517/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі №925/74/19 та від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Доводи іншого учасника справи

7. Відзив на касаційну скаргу не надходив.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

8. Судами попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень зі справи встановлено та зазначено таке.

8.1. Відповідно до умов укладеного позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) Договору:

- постачальник зобов`язався поставити споживачу у 2017-2018 роках природний газ для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; у свою чергу, відповідач зобов`язався приймати та оплачувати газ на умовах цього договору (пункт 1.1);

- ціна за 1000 куб. м газу за цим договором на дату укладання договору становить 4942,00 грн., крім того, податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ - 5930,40 грн. (пункт 5.2);

- оплата отриманих обсягів газу здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1);

- у разі прострочення споживачем оплати, згідно з пунктом 6.1. договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256" (пункт 8.2 договору, у редакції додаткової угоди від 26.09.2017 № 1);

- договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині реалізації газу з 01 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (пункт 12.1, у редакції додаткової угоди від 26.09.2017 № 2).

8.2. На виконання умов Договору, Компанією було поставлено протягом жовтня 2017 року - квітня 2018 року, а Підприємством прийнято природний газ на загальну суму 48 299 751,41 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.

8.3. Проте відповідач свої зобов`язання в частині здійснення розрахунку виконав частково, в зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 11 447 415,04 грн. Також позивачем заявлені вимоги щодо стягнення пені в розмірі 1 359 817,39 грн., 3% річних у сумі 658 779,43 грн. та «інфляційні втрати» в сумі 1 559 315,05 грн.

8.4. Відповідачем під час розгляду справи повністю погашено заборгованість у розмірі 11 447 415,04 грн., тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України судом касаційної інстанції закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог.

8.5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з такого:

- розрахунки між сторонами Договору здійснювались за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року двома способами: у порядку, визначеному постановою КМУ від 04.03.2002 № 256, та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання у відповідності до частини першої пункту 6.3 Договору;

- отже, оплата поставленого відповідачем природного газу за Договором проводилася в порядку та на умовах, визначених Постановою КМУ № 217 на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП у відповідності до умов пункту 6.3 Договору, а остаточний розрахунок проводився у порядку, визначеному Постановою КМУ № 256, а тому у позивача були відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних, "інфляційних втрат" та пені за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року;

- для застосування штрафних санкцій, зокрема пені, передбаченої пунктом 8.2 Договору, та наслідків порушення грошових зобов`язань, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених Постановою № 256;

- таким чином, у стягненні сум «інфляційних витрат» у розмірі 571 782,94 грн., 3% річних у розмірі 305 758,90 грн. та пені у розмірі 567 413,87 грн., нарахованих позивачем за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року включно на суми зобов`язань за отриманий природний газ відповідачем, що були оплачені у відповідності до порядку, визначеного Постановою КМУ від 04.03.2002 №256, та на умовах, визначених Постановою КМУ від 18.06.2014 № 217, слід відмовити;

- зменшуючи належну до стягнення суму пені на 90%, попередні судові інстанції зазначили, що:

відповідач є комунальним підприємством, яке створене для задоволення потреб споживачів, у тому числі населення та державних органів у теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання;

складна економічна ситуація на Підприємстві, яка виникла у зв`язку зі збитковістю послуг з теплопостачання, підтверджується фінансовими звітами відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності);

однією з причин тяжкого економічного стану відповідача є дефіцит коштів, пов`язаний з несплатою, в основному з боку населення, за спожиті послуги. Заборгованість населення за комунальні послуги, у відповідності до інформації про нарахування, надходження та заборгованість за теплову енергію по підприємству по теплопостачанню, становить 20 649 895,28 грн, що підтверджується матеріалами справи;

заборгованість населення перед відповідачем виникла з підстав, що не залежать від волі відповідача;

субвенції, які надаються державою, не мають постійного чинного правового механізму компенсації витрат з різниці у тарифах на теплову енергію, тому виплата такої компенсації та строки виплати у повній мірі залежать: від своєчасного внесення законодавчим органом таких витрат до Закону України "Про Державний бюджет на кожний рік"; від фінансування в даному бюджетному році у повному обсязі цих витрат згідно з витратами, передбаченими Законом України "Про Державний бюджет"; від строку виконання виконавчими органами влади обов`язків з перерахування отримувача закладених витрат бюджету у вигляді субвенцій. Обсяг заборгованості з різниці в тарифах за надані послуги з теплопостачання складає суму 21 427 575 грн., яку держава повинна компенсувати відповідачу;

сума штрафних санкцій, яка покладається на відповідача позивачем, є надмірно великою, а суми пені, 3% річних та інфляційні витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, мають компенсувати усі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача;

дії відповідача щодо несвоєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за Договором не мали негативних наслідків у вигляді збитків, оскільки Компанією не надано доказів того, що вона є збитковим підприємством.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

9. Частина перша статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів":

- висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

10. ГПК України:

частина четверта статті 236:

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

частина друга статті 287:

- підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу;

частина третя статті 310:

- підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;

пункти 4 і 5 частини першої статті 296:

- суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку); після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

11. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №3007/11(абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).

Крім того, Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

12. Звертаючись з касаційною скаргою та обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень зі справи, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилався на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.03.2019 у справі 910/3657/18, від 21.11.2019 у справі № 902/517/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі 925/74/19 та від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

13. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено таке.

13.1. Відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного господарського суду в цій справі прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі 910/3657/18, від 21.11.2019 у справі № 902/517/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі №925/74/19, оскільки у всіх цих справах рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю або частково з передачею справ на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідних справ, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у таких справах та в судових рішеннях. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база в них може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній.

13.2. Крім того, висновки судів попередніх інстанцій, щодо застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ № 256 відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, відповідно до яких:

13.2.1. Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою КМУ № 256, згідно з пунктом 4 якої перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються зокрема Постановою КМУ № 256, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 (пункти 8.9, 8.20, 8.22 названої постанови).

13.2.2. З аналізу вказаних положень випливає, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19.

13.3. Постановою Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, на висновки якої щодо застосування норм статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України посилається скаржник у касаційній скарзі, залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 25.05.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 908/1453/14. При цьому Верховний Суд зазначив, що "суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені".

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі 918/116/19, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими зменшено на 50% розмір заявленої до стягнення пені. При цьому в зазначеній постанові Верховним Судом зазначено, що:

« 8.17. Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

8.18. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

8.19. Враховуючи викладене, Суд доходить висновку про те, що зазначені критерії дотримані судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.»

Однак, з огляду на підстави зменшення розміру пені, якими керувалися суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення (пункт 8.5 цієї постанови), постанови Верховного Суду у справі № 908/1453/14 та у справі №918/116/19 ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі (у частині стягнення розміру пені), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у цій справі № 922/3324/19, тобто зазначені справи № 908/1453/14, № 918/116/19 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками (в частині стягнення пені), що свідчить про неподібність правовідносин у них.

13.4. Висновок судів попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19 щодо передбаченого статтею 233 Господарського кодексу України, статтею 551 Цивільного кодексу України права суду на зменшення пені, яке може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

14. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

15. За наведених обставин, згідно зі статтею 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 зі справи №922/3324/19.

16. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 зі справи № 922/3324/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І.Булгакова