РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.08.2020Справа № 910/5102/20

За позовом Приватного підприємства «Акрілат - Хімконтракт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі»

про стягнення 356 516,23 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Акрілат - Хімконтракт» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (відповідач) про стягнення 356 516,23 грн на підставі Договору поставки № 211001 від 21.10.2016, з яких: 318 000,00 грн основного боргу; 5 856,07 грн пені; 31 800,00 грн штрафу; 860,16 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки № 211001 від 21.10.2016 в частині оплати поставленої позивачем продукції згідно видаткової накладної № 10196 від 13.02.2020 на суму 318 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2020 позовну заяву Приватного підприємства «Акрілат - Хімконтракт» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5102/20 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 24.04.2020 про відкриття провадження у справі № 910/5102/20.

07.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог № 2192 від 03.07.2020. Зазначеною заявою позивач збільшив розмір пені та 3% річних, збільшивши періоди їх нарахування, з огляду на те, що відповідачем станом на день подання цієї заяви заборгованість в сумі 318 000,00 грн не погашено.

Зазначеною заявою позивач просив суд стягнути з відповідача 318 000,00 грн основного боргу, 17 741,97 грн пені, 31 800,00 грн штрафу та 3 127,87 грн 3% річних. В якості додатків до заяви позивач долучив платіжне доручення про сплату судового збору у розмірі 212,31 грн та докази направлення цієї заяви відповідачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог № 2192 від 03.07.2020.

Отже, нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір, становить 370 669,84 грн, з яких: 318 000,00 грн - основний борг, 17 741,97 грн - пеня, 31 800,00 грн - штраф та 3 127,87 грн - 3% річних.

14.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд закрити провадження в частині стягнення з нього суми основної заборгованості в розмірі 80 000,00 грн, відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та відмовити у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 31 800,00 грн у повному обсязі.

05.08.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог № 2200 від 03.08.2020. Зазначеною заявою позивач повідомив суд, про те, що станом на 03.08.2020 відповідачем було частково сплачено основний борг в сумі 100 000,00 грн. На підтвердження здійснення відповідачем часткових оплат позивачем долучено до матеріалів справи банківську виписку за період з 12.05.2020 по 02.08.2020.

Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог № 2200 від 03.08.2020 позивач збільшив розмір пені та 3% річних, збільшивши періоди їх нарахування, з огляду на те, що відповідачем станом на день подання цієї заяви заборгованість в сумі 218 000,00 грн не погашено.

Зазначеною заявою позивач просив суд стягнути з відповідача 218 000,00 грн основного боргу, 19 944,57 грн пені, 31 800,00 грн штрафу та 3 678,52 грн 3% річних.

Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 статті 252 цього Кодексу визначено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон України від 30.03.2020 № 540-IX), яка діяла до 16.07.2020) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

17.07.2020 набрав чинності Закон України від 18.06.2020 № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон України від 18.06.2020 № 731-IX), згідно розділу І якого внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, пункт 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України викладено в такій редакції:

« 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

За змістом п. 2 розділу ІІ Закону України від 18.06.2020 № 731-IX, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» в редакції Закону України від 30.03.2020 р. № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 р. № 731-IX. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18.06.2020 № 731-IX.

Проте, протягом 20-денного строку після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 № 731-IX та станом на дату ухвалення цього рішення учасники справи не подавали заяви про продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18.06.2020 № 731-IX.

Заява позивача не обґрунтована позивачем як така, що зумовлена обмеженнями впровадженими у зв`язку з карантином.

З огляду на зазначене, заява позивача № 2200 від 03.08.2020 про збільшення розміру позовних вимог не приймається судом до розгляду.

05.08.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив. В якості додатку до відповіді на відзив позивач подав клопотання, відповідно до якого, у зв`язку із тривалим розглядом справи та розбіжностями позивача та відповідача по сумі боргу, просив суд провести розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Судом розглянуте клопотання позивача, додане до відповіді на відзив, про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. На думку позивача, розгляд справи № 910/5102/20 необхідно провести в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, у зв`язку із тривалим розглядом справи та розбіжностями позивача та відповідача по сумі боргу.

Відповідно до ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 6 наведеної статті Господарського процесуального кодексу України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Судом встановлено, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи позивача про те, що існування розбіжностей позивача та відповідача по сумі боргу потребує вирішення в судовому засіданні, оскільки такі розбіжності є предметом дослідження суду на підставі поданих сторонами доказів і розрахунків.

Щодо твердження позивача стосовно тривалого розгляду справи, суд зазначає наступне.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, а одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ГПК України).

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи, тощо.

За таких обставин, враховуючи приписи ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, які підлягають застосуванню судом при розгляді поданого позивачем клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, суд відхиляє як безпідставне подане позивачам клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Судом також враховано, що при зверненні з позовом позивач просив розглянути справу в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, заяви про збільшення позовних вимог, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до стст 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

21.10.2016 між Приватним підприємством «Акрілат - Хімконтракт» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № 211001 (далі - Договір або Договір № 211001 від 21.10.2016), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку та строки, встановлені цим Договором, передати у власність покупцю хімічну продукцію (далі - товар), в певній кількості, відповідної якості та за ціною, вказаною в рахунку-фактурі, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених у цьому Договорі. Кількість і асортимент товару, що поставляється, вказуються в накладній, складеній на підставі замовлення покупця, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Накладні оформлюються на кожну партію товару (п. 1.2 Договору).

Згідно п. 2.1 Договору покупець оплачує товар поставлений постачальником за ціною, вказаною в специфікації, рахунках-фактурах та/або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Оплата товару здійснюється на умовах відстрочки платежу шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту передачі партії товару у власність покупця (п. 2.4 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 15.12.2019 до Договору поставки № 211001 від 21.10.2016).

Пунктом 5.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення. За порушення термінів оплати товару покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді штрафу в розмірі 10% від вартості товару (п. 5.7 Договору).

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017 (п. 7.1 Договору). У випадку, якщо жодна зі сторін за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії Договору письмово не повідомить іншу сторону про бажання розірвати Договір, то цей Договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах (п. 7.5 Договору).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження повідомлення однієї сторони іншої про бажання розірвати Договір № 211001 від 21.10.2016.

З огляду на встановлені обставини, станом на час розгляду справи по суті Договір № 211001 від 21.10.2016 є чинним.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі стст 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналіз умов Договору № 211001 від 21.10.2016 свідчить про те, що за своєю правовою природою зазначений договір є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання своїх зобов`язань за Договором № 211001 від 21.10.2016 на підставі видаткової накладної № 101096 від 13.02.2020 здійснив поставку товару на загальну суму 318 000,00 грн з ПДВ.

Видаткова накладна № 101096 від 13.02.2020, копія якої наявна в матеріалах справи, підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками підприємств, що свідчить про прийняття відповідачем 13.02.2020 товару на загальну суму 318 000,00 грн.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалось вище, умовами п. 2.4 в редакції Додаткової угоди № 2 від 15.12.2019 до Договору поставки № 211001 від 21.10.2016 передбачено обов`язок відповідача оплатити товар протягом 21 календарного дня з моменту передачі партії товару у власність.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Враховуючи наведені правові норми та дату отримання відповідачем товару (13.02.2020), останній був зобов`язаний оплатити товар, отриманий згідно видаткової накладної № 101096 від 13.02.2020, протягом 21 календарного дня, тобто у строк до 05.03.2020 включно.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язання щодо здійснення розрахунків за отриманий товар не виконав та не оплатив поставлений позивачем товар у строк, встановлений у Договорі № 211001 від 21.10.2016.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У зв`язку із порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар, у останнього утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 318 000,00 грн за поставлений останнім товар згідно видаткової накладної № 101096 від 13.02.2020.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив вимоги позивача про стягнення основного боргу в частині 318 000,00 грн, з огляду на те, що після відкриття провадження у справі № 910/5102/20 ним було зменшено суму основної заборгованості на загальну суму 80 000,00 грн.

У заяві № 2200 від 03.08.2020, поданій 05.08.2020 через відділ діловодства суду, позивач повідом суд про те, що станом на 03.08.2020 відповідачем було частково сплачено основний борг в сумі 100 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи судом було встановлено, що у період з 24.06.2020 по 13.07.2020 (тобто після відкриття 22.04.2020 провадження у даній справі) відповідачем було сплачено за поставлений позивачем товар 100 000,00 грн. Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 3801 від 24.06.2020 на суму 20 000,00 грн, № 13300 від 25.06.2020 на суму 20 000,00 грн, № 13362 від 07.07.2020 на суму 20 000,00 грн та № 4028 від 08.07.2020 на суму 20 000,00 грн та банківською випискою по рахунку позивача за період з 12.05.2020 по 02.08.2020.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Таким чином, спір в даній справі припинив своє існування в частині суми основного боргу в розмірі 100 000,00 грн під час розгляду справи, у зв`язку зі сплатою відповідачем 100 000,00 грн заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вищенаведене, у зв`язку з тим, що відповідач сплатив позивачу частину пред`явленої до стягнення заборгованості в сумі 100 000,00 грн після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн основного боргу.

З огляду на викладені обставини справи, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з оплати поставленого товару у розмірі 218 000,00 грн (318 000,00 грн - 100 000,00 грн = 218 000,00 грн) (основний борг) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 17 741,97 грн за період з 06.03.2020 по 03.07.2020 та 10% штрафу в розмірі 31 800,00 грн за порушення термінів оплати.

Відповідно до п. 5.2 Договору за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Оскільки положення Договору № 211001 від 21.10.2016. не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

При цьому, суд зазначає, що за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Суд перевірив наведений позивачем у заяві про збільшення позовних вимог розрахунок пені і встановив, що вказаний розрахунок виконаний позивачем без урахування здійснених відповідачем часткових оплат у період з 24.06.2020 по 08.07.2020.

З огляду на зазначене, судом було визначено вірні періоди нарахування пені з урахуванням часткових оплат та здійснено власний розрахунок суми пені за період з 06.03.2020 по 23.06.2020 на суму 318 000,00 грн та за період з 26.06.2020 по 03.07.2020 на суму 278 000,00 грн.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені у загальному розмірі 17 428,52 грн (розрахунок здійснений за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга»).

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 17 741,97 грн пені підлягають частковому задоволенню в сумі 17 532,79 грн за період з 06.03.2020 по 03.07.2020.

Умовами пункту 5.7 Договору сторони передбачили, що за порушення термінів оплати товару покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді штрафу в розмірі 10% від вартості товару.

Згідно частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 ЦК України).

При цьому, суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні статті 549 ЦК України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Виходячи з того, що сторони умовами договору передбачили застосування у разі порушення терміну виконання зобов`язання пені та штрафу від вартості товару, спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до статті 193 ГК України господарські санкції, зокрема, пені, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Суд звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 28.02.2011 у справі № 23/225 та від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011.

З огляду на зазначене, суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві, стосовно подвійного притягнення відповідача до відповідальності шляхом одночасного стягнення з нього пені та штрафу.

За результатом перевірки здійсненого позивачем розрахунку штрафу порушень не встановлено.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у сумі 31 800,00 грн суд також визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 3 127,87 грн за період з 06.03.2020 по 03.07.2020.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодуксу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку заявленої до стягнення суми 3% річних в розмірі 3 127,87 грн за період з 06.03.2020 по 03.07.2020, суд дійшов висновку, що сума 3% річних, розрахована позивачем без урахування здійснених відповідачем часткових оплат у період з 24.06.2020 по 08.07.2020.

Здійснивши власний розрахунок суми 3% річних за період з 06.03.2020 по 24.06.2020 на суму боргу 318 000,00 грн та за період з 26.06.2020 по 03.07.2020 на суму боргу 278 000,00 грн, суд дійшов висновку, що обґрунтованою є сума 3% річних у загальному розмірі 3 072,30 грн (розрахунок здійснений за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга»).

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 127,87 грн 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 3 075,78 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до стст 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про виконання в повному обсязі взятих на себе зобов`язань за Договором в частині оплати за поставлений позивачем товар.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При зверненні до суду з позовом, позивачем в якості судових витрат зазначено лише витрати зі сплати судового збору.

Позивачем в заяві про збільшення позовних вимог наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 5 560,05 грн та вартості послуг адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 123 ГПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК УКраїни інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не визначена сума витрат, пов`язана з правничою допомогою адвоката, яку він просить стягнути з відповідача.

Матеріали справи містять копію Договору про надання правової допомоги № 01, укладеного 29.05.2020 між позивачем та адвокатом Жук Людмилою Василівною. З огляду на зазначене, судом встановлено, що Договір про надання правової допомоги № 01 від 29.05.2020 було укладено після звернення позивачем з позовом до суду (14.04.2020).

Як встановлено судом, з наданого позивачем Договору про надання правової допомоги № 01 від 29.05.2020 жодним чином не вбачається, що вказаний Договір укладено та підписано стосовно надання правничої допомоги позивачу саме у зв`язку з розглядом даної справи за позовом позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про стягнення коштів на підставі Договору поставки № 211001 від 21.10.2016.

Крім того, умовами п. 4.2 Договору про надання правової допомоги № 01 від 29.05.2020 передбачено обов`язок позивача сплатити 100% попередньої оплати суми Договору на підставі рахунку адвоката.

Матеріали справи містять розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, пов`язану з захистом прав і законних інтересів клієнта у справі про стягнення коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі». Відповідно до вказаного розрахунку загальна сума гонорару адвоката становить 37 800,00 грн.

Однак, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не визначена сума витрат, пов`язана з правничою допомогою адвоката, яку він просить стягнути з відповідача, а також матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували витрати позивача, пов`язані зі сплатою ним витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 ГПК України, наявність витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката саме у зв`язку з розглядом даної справи за позовом позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про стягнення коштів на підставі Договору поставки № 211001 від 21.10.2016, які були сплачені або підлягають сплаті позивачем адвокату Жук А.В.

За таких обставин, підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та часткове задоволення позову, судовий збір у сумі 5 556,11 грн покладається на відповідача.

Керуючись стст 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження у справі № 910/5102/20 в частині позовних вимог про стягнення 100 000,00 грн основного боргу.

2. В частині вимог про стягнення 270 669,84 грн позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 9-11; ідентифікаційний код 38092323) на користь Приватного підприємства «Акрілат - Хімконтракт» (04212, м. Київ, вул. Богатирська, буд. 3-Г; ідентифікаційний код 24744461) 218 000,00 грн (двісті вісімнадцять тисяч гривень 00 коп.) основного боргу, 17 532,79 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот тридцять дві гривні 52 коп.) пені, 31 800,00 грн (тридцять одну тисячу вісімсот гривень 00 коп.) штрафу, 3 075,58 грн (три тисячі сімдесят п`ять гривень 58 коп.) 3% річних та 5 556,11 грн (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість гривень 11 коп.) судового збору.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (чч 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені стст 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 17.08.2020.

Суддя Гумега О.В.