ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.08.2020 Справа № 920/1280/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Данілової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1280/19 в порядку загального позовного провадження

за позовом: фермерського господарства "Натон" (42324, Сумська область, Сумський район, с. Постольне, вул.. Центральна, 89, код 34878603)

до відповідача: фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

про стягнення 2432110,79 грн.,

представники учасників справи:

позивача (в режимі відеоконференції) - Бонтлаб В.В. (довіреність від 19.08.2019);

відповідача - адвокат Мирославський С.В. (ордер № 111-20 від 23.01.2020), адвокат Кирилкін Р.О.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Сумської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 2432110,79 грн. збитків у вигляді упущеної (втраченої) вигоди від втраченої можливості засіяти ФГ "Натон" соняшником у 2018 році земельної ділянки загальною площею 181,3871 га, яка знаходиться на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 27.12.2019 відкрито провадження у справі № 920/1280/19 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.01.2020; задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

14.01.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки зобов`язання за договором суборенди зареєстрованого за № 00863 від 09.11.2011 було припинено у зв`язку з його розірванням. Жодного доказу укладення додаткового договору суборенди на цю земельну ділянку позивач не надав. Крім того відповідач зазначив, що позивач повинен також довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Ухвалою суду від 23.01.2020 відкладено підготовче засідання на 25.02.020.

19.02.2020 до суду надійшли заперечення відповідача, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не обґрунтував свою позицію та не довів факт наявності у нього права на використання земельної ділянки, наявність завданих збитків стосовно наявного права на використання земельної ділянки, факт завдання збитків саме відповідачем, не обґрунтував належним чином розмір завданих збитків.

31.01.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі в зв`язку з тим, що доводи відповідача є надуманими, безпідставними та необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, діючими нормами законодавства та усталеною судовою практикою.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 25.02.2020 відкладено підготовче засідання на 10.03.2020, 09:30; доручено Північному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання у справі № 920/1280/19, призначене на 10.03.2020 о 09 год. 30 хв. в режимі відеоконференції в приміщенні Північного апеляційного господарського суду.

Однак, 10.03.2020 розгляд справи не відбувся, оскільки суддя Яковенко В.В. знаходився на лікарняному, що унеможливлювало розгляд справи.

Ухвалою суду від 23.03.2020 призначено підготовче засідання на 01.04.2020 та доручено Північному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання у справі № 920/1280/19, призначене на 01.04.2020 о 10 год. 00 хв. в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 01.04.2020 відкладено підготовче засідання на 14.05.2020.

Ухвалою суду від 14.05.2020 відкладено підготовче засідання на 02.06.2020.

У судовому засіданні 02.06.2020 оголошено перерву до 23.06.2020 в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 23.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.08.2020.

Згідно зі статтею 194 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

14.04.2011 між ФОП Звоновським А.А. (суборендодавець) та ТОВ «Січ-Агро 2005) (суборендар) було укладено договір суборенди землі, відповідно до якого суборендодавець надає, а суборендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області. В суборенду передається земельна ділянка загальною площею 226,26 га, у тому числі: ріллі - 197,57 га, сіножаття - 15,76 га, пасовища - 12,93 га.

30.03.2014 між ТОВ «Агро-Січ 2005» (первісний суборендар), ФГ «Натон» (новий суборендар) та ФОП Звоновським А.А. (орендар) укладено додатковий договір до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011, зареєстрованого відділом Держкомзему Лебединського району Сумської області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 09.11.2011 за № 00863.

Відповідно до п. 1.1. додаткового договору сторони, виходячи із попередньої домовленості, що відповідає їх внутрішньому волевиявленню, у зв`язку із зміною планів господарської діяльності первісного суборендаря, що унеможливлює подальше користування земельними ділянками орендаря, дійшли згоди припинити право суборенди на земельні ділянки загальною площею 226,26 га, що знаходяться на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області передані в строкове платне користування за договором суборенди земельних ділянок від 14.04.2011, зареєстрованого відділом Держкомзему Лебединського району Сумської області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 09.11.2011 за № 00863, укладеним між первісним суборендарем та орендарем. У зв`язку з вищенаведеним первісний суборендар передає свої права і обов`язки в повному обсязі за договором суборенди земельних ділянок, а новий суборендар приймає на себе права і обов`язки первісного суборендаря в повному обсязі за вищенаведеним договором суборенди земельних ділянок.

З положень пунктів 1.2, 1.3 додаткового договору випливає, що новий суборендар займає місце первісного суборендаря в зобов`язаннях, що виникли з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього додаткового договору. Орендар земельної ділянки погоджується із тим, що до нового суборендаря переходять всі права та обов`язки, передбачені основним договором.

Згідно з п. п. 3.1.1. додаткового договору первісний суборендар передає земельну ділянку новому суборендарю за актом прийому-передачі земельної ділянки, який підписується сторонами і є невід`ємним додатком до цього договору.

У відповідності до акту прийому-передачі земельної ділянки від 30.03.2014 ТОВ «Січ-Агро 2005» (як первісний суборендар) передав, а ФГ «Натон» (як новий суборендар) прийняв в суборенду земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населеного пункту на території Червленівської сульської ради Лебединського району Сумської області, загальною площею 226,26 га, у тому числі: ріллі - 197,57 га, сіножаття - 15,76 га, пасовища - 12,93 га.

За ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.ч.1, 2 ст. 15 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 ГК України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначає позивач, у квітні 2018 року стало відомо про існування додаткової угоди від 01.04.2018, укладеної між позивачем та відповідачем до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011, відповідно якої сторони вирішили розірвати договір суборенди землі земельних ділянок від 14.04.2011, припинити право суборенди на земельні ділянки загальною площею 226,26 га.

Позивач стверджує, що не вживав жодних заходів щодо підписання додаткової угоди від 01.04.2018, що стало підставою для звернення з заявою до СВ Лебединського ВП Сумського РВП ГУНП України в Сумській області.

Вважаючи додаткову угоду від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011 такою, що з урахуванням ст. ст. 203, 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсною, позивачем було подано до господарського суду Сумської області позовну заяву про визнання її недійсною.

Рішенням господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі № 920/330/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 та постановою Верховного Суду від 18.06.2019, позовні вимоги ФГ «Натон» задоволено повністю та визнано недійсною додаткову угоду від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011, зареєстрованого відділом Держкомзему Лебединського району Сумської області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 09.11.2011 за № 00863.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.1, 4, 5 ст. 203 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» урегульовано відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону, а реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише у разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна, що підтверджує взаємопов`язаність державної реєстрації цих фактів.

За ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України (далі ЗК України)).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації (ч.ч.1, 2, 3, 4, 5 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час підписання додаткового договору від 30.03.2014).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час підписання додаткового договору від 30.03.2014) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом (ч.ч. 1, 3, 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час підписання додаткового договору від 30.03.2014).

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник чи орендар земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що додаткова угода до договору суборенди підлягає державній реєстрації як і договір оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з п. 5.1. додаткового договору договір набирає чинності (є укладеним) з дня перереєстрації (державної реєстрації) додаткового договору до договору оренди земельної ділянки в порядку, передбаченому вимогами чинного законодавства.

Однак у матеріалах справи відсутні та сторонами не надано докази державної реєстрації права оренди позивачем спірної земельної ділянки.

У разі відсутності факту державної реєстрації додаткової угоди до договору суборенди земельних ділянок у сторін цієї додаткової угоди не виникають права та обов`язки, які нею визначені.

Враховуючи викладене, відсутність державної реєстрації додаткового договору від 30.03.2014 свідчить про те, що цей договір не набрав чинності і у позивача не виникло законне право на користування земельною ділянкою, яка складає предмет цього договору.

Отже доводи позивача про те, що він на законних підставах користувався земельними ділянками, здійснював власну господарську діяльність, а також мав законне право на майбутнє розраховувати на її використання із здійсненням планування ведення господарської діяльності, в тому числі й впродовж 2018 року, суд відхиляє як необґрунтовані.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення збитків, позивач зазначив, що неправомірне позбавлення права у 2018 році використовувати та засіяти земельні ділянки загальною площею 181,3871 га, які знаходяться на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області, позбавило його можливості одержати дохід, який він міг би одержати, якби його право не було порушено.

Пунктом 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 156 ЗК України визначено перелік підстав відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам. Так, відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення майнової шкоди (збитків) потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини.

Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 року в справі № 912/1189/17.

Таким чином, наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Позивачем заявлено до стягнення у цій справі збитки у вигляді упущеної вигоди.

Частиною 1 ст. 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян (п. 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 року № 284).

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Однак позивачем не дотримано зазначених вимог закону та не надано до суду належних та допустимих доказів наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати заподіяні збитки.

Виходячи з обставин справи, позивачем не доведено, що на підставі трьохстороннього додаткового договору від 30.03.2014, укладеного між ТОВ «Січ-Агро 2005», ФГ «Натон» та ФОП Звоновським А.А. позивач набув право на використання саме земельних ділянок у кількості 46 штук з кадастровими номерами та прізвищами у таблиці наведеній у позовній заяві.

У позовній заяві позивач посилається на неправомірне позбавлення його права використовувати та засіяти земельні ділянки загальною площею 181,3871 га відповідно до таблиці. При цьому жодних доказів на підтвердження того, що саме ці землі надані у користування позивачу відповідно додаткового договору від 30.03.2014 суду не надано.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що додатки до договору суборенди від 14.04.2011, зокрема список орендованих паїв, у них відсутні, позивачу з додатковою угодою не передавалися.

Із наданої позивачем документів, а саме: інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права не містяться дані про реєстрацію права оренди за ФГ «Натон» на підставі додаткового договору від 30.03.2014. Підставами виникнення речового права на земельні ділянки з кадастровими номерами, зазначеними у таблиці позовної заяви, обліковується додатковий договір до договору суборенди від 01.04.2014 або інші договори суборенди земельної ділянки, або вони взагалі відсутні, або договір оренди 2012 року, а не 2011 року, та договір оренди, що не стосується справи та укладений між ФОП Звоновською С.М. та Уваровою Л.Й.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що ФГ «Натон» здійснювало сплату орендної плати за 2016 рік на рахунок ПП Звоновського А.А. на підставі договору суборенди земельних ділянок від 30.11.2015, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Тому позивач сплачував орендну плату не за договором суборенди від 14.04.2011.

Надані позивачем документи не містять даних про земельні ділянки, які планував засіяти позивач, ідентифікувати їх неможливо, оскільки вказані документи не містять ні номерів полів, ні кадастрових номерів.

Відтак відсутні підстави вважати Фермерське господарство «Натон» управненою стороною в розумінні приписів статті 224 ГК України щодо земельних ділянок наведених у таблиці позовної заяви.

Таким чином, указані позивачем обставини та документи не є належними доказами, які підтверджують факт заподіяння та вину відповідача у спричиненні збитків.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Зі змісту ст. 86 ГПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про недоведеність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а саме: наявності збитків, а також причинного наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими до стягнення збитками. Наведене дозволяє суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 2432110,79 грн., що має наслідком необхідність відмови у задоволенні заявлених вимог.

Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 26.08.2020.

Суддя В.В. Яковенко