УХВАЛА

м. Київ

21.08.2020Справа № 910/12553/20
За заявою ОТОНОМІ ГЛОБАЛ ОПОРТЬЮНІТІС МАСТЕР ФАНД ЕЛ ПІ про забезпечення позову у справі

За позовом ОТОНОМІ ГЛОБАЛ ОПОРТЬЮНІТІС МАСТЕР ФАНД ЕЛ ПІ

До Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕРАМБЛОКИ-ІНВЕСТ"

Про стягнення 3407000,00 доларів США

Суддя Усатенко І.В.

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося ОТОНОМІ ГЛОБАЛ ОПОРТЬЮНІТІС МАСТЕР ФАНД ЕЛ ПІ з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Керамблоки-Інвест" про стягнення 3407000,00 доларів США.

До позовної заяви було долучено заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

1) накладення арешту на все належне відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Керамблоки-Інвест" () нерухоме майно в межах гривневого еквівалента суми позовних вимог у розмірі 93065612,00 грн, а саме:

- Нежитлове приміщення, група будівель № 1 (літ. Г, Е, Ж, С) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00; загальна площа 804,8 кв.м, адреса: м. Київ, вул. Кирилівська, 41;

- Будівля заводської їдальні та адміністрації, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, загальна площа 972,8 кв. м, адреса: м. Київ, вул Нижньоюрківська, 2, літ А;

Комплекс будівель (будівля глиносховища, будівля масозаготівельного відділення, будівля формувального цеху, будівля сушильного цеху, будівля пічного цеху, будівля котельні, тунельна сушка, ГРП (літера Е) площею 6192,70 кв м., будівля насосної станції (літера Т) площею 20,80 кв м, будівля панельного цеху (літера Г) площею 1705,90 кв м, будівля колишніх великих блоків (літери В, Г, Д) площею 957,90 кв м, будівля трансформаторної підстанції (літера К) площею 55,20 кв.м, будівля рембудцеху (літера М) площею 168,50 кв. м, будівля матеріального складу (літера Л) площею 135,00 кв м, будівля диспетчерської (літера Б) площею 24,00 кв. м, пропарочні камери панельного цеху (літера В) площею 1203,70 кв. м, будівля доводки керампанелей (літера Х) площею 1139,00 кв м, підстанція розподілення РП-260 (літера З) площею 134,20 кв. м, склад ПММ (літера О) площею 44,60 кв. м, розчинний вузол (літера Г) площею 655,70 кв. м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, загальна площе: 12437,20 кв. м, адреса: м. Київ, вул Нижньоюрківська, 2.

2) заборони відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Керамблоки- Інвест" () здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна і відчужувати будь- яким способом все нерухоме майно, що належить йому на праві власності, в межах гривневого еквівалента суми позовних вимог у розмірі 93065612,00 грн, в тому числі, але не виключно, за договорами купівлі-продажу, міни, застави, дарування, тощо.

В обґрунтування заяви позивач вказує, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно в розмірі 93065612,00 грн та заборони вчинення дій спрямованих на їх відчуження, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач тривалий час не виконує свої зобов`язання за договором позики та існує ризик відчуження нерухомого майна відповідача третім особам.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 140 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Суд відзначає, що посилання заявника на потенційну можливість відчуження відповідачем належного йому на праві власності нерухомого майна та відчуження власником відповідача 100% його частки у відповідача третій особі зі статутним капіталом в розмірі 35 доларів США не свідчить про порушення прав саме позивача. А не належне виконання договірних зобов`язань з боку відповідача не свідчить про не свідчить, що відповідач має намір не виконувати рішення суду у даній справі.

Разом із тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що боржник вчиняє будь-які дії з підготовки чи проведення відчуження належного йому майна та якого саме. Тобто у цьому випадку відсутні підтверджені доказами фактичні обставини, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Крім того, відсутня також інформація щодо вартості визначеного майна, що унеможливлює встановлення судом співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Заходи забезпечення позову є інструментом, який покликаний не допустити ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення і їх застосовування можливе лише у разі наявності реальної, обгрунтованої та доведеної належними і допустимими доказами загрози невиконання (утруднення виконання) рішення відповідачем. Припущення чи домисли позивача не можуть бути підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Отже заявником не надано суду доказів в підтвердження наміру відповідача не виконувати рішення суду у даній справі, а є лише теоретичним припущенням заявника та не свідчить про вчинення відповідачем будь-яких умисних дій.

Таким чином, заява позивача про забезпечення позову є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заявником не наведені достатньо обґрунтовані підстави того, що невжиття визначених у заяві заходів щодо забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Таким чином, суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав і охоронюваних законом інтересів позивача, без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Крім того, заявником не надано суду жодних доказів на підтвердження намірів відповідача не виконувати рішення суду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. ( ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість невиконання рішення суду та імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Оскільки, заявником не було надано доказів на підтвердження того, що невжиття, визначених ним заходів, забезпечення позову порушить права позивача та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, суд дійшов до висновку про повторну відмову у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову покладається на заявника - ОТОНОМІ ГЛОБАЛ ОПОРТЬЮНІТІС МАСТЕР ФАНД ЕЛ ПІ

Керуючись ст.ст. 136, 137, 138-140 та ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОТОНОМІ ГЛОБАЛ ОПОРТЬЮНІТІС МАСТЕР ФАНД ЕЛ ПІ про забезпечення позову у справі № 910/12553/20 шляхом накладення арешту на майно та заборони вчиняти дії в межах суми 93065612,00 грн - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя І.В.Усатенко