ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2020 р. Справа№ 910/8797/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Припутніцькій Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 23.07.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017

у справі № 910/8797/16 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Міністерства інфраструктури України

до Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" (відповідач 1), Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) (відповідач 2)

про визнання недійсними пунктів договору

В судовому засіданні 23.07.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Міністерство інфраструктури України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" та Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) про визнання недійсними з моменту укладення пунктів 13.1 та 13.2 статті 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 (далі - Договір).

Позов обґрунтовано тим, що вчинення оскаржуваного договору порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а тому в останнього виникає право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним пунктів такого договору.

Підставою для визнання недійсними п.п. 13.1, 13.2 ст. 13 договору, позивач вказує те, що вони суперечать ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/8797/16 припинено провадження у справі № 910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004, в іншій частині позовних вимог у справі №910/8797/16 про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.1 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у справі № 910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Розглянувши по суті позовні вимоги в частині визнання недійсним з моменту укладення п. 13.1 ст. 13 Договору, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем при зверненні до суду з вказаними вимогами не доведено порушення вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а рівно, наявності підстав для визнання спірного пункту Договору недійсним з моменту укладення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що оскаржуване рішення було винесено без отримання пояснень представників сторін, чим було обмежено право представника позивача, передбачене ст.22 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

На переконання скаржника, судом не було надано оцінки позиції Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", викладеної у відзиві на позовну заяву, в якому відповідач - 1 повністю визнав позовні вимоги у даній справі.

Апелянт не погоджується з висновками місцевого господарського суду про недоведеність позивачем того, що п. 13.1 ст. 13 договору суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, оскільки позивачем було чітко визначено яким саме нормами чинного законодавства суперечить, як п. 13.1 та і п. 13.2 ст. 13 договору.

Апелянт зазначає, що умовою арбітражного застереження є не тільки чітка назва судового органу вирішення спорів, а й визначення права, а також правил процедури судового урегулювання.

Скаржник вважає, що оскаржувані п.п. 13.1, 13.2 ст. 13 договору не містять необхідної інформації, разом з тим, англійською мовою п. 13.2 ст. 13 договору викладено так: «Спори, не вирішені шляхом переговорів, підлягають розв`язанню в міжнародному арбітражі відповідно до регламенту Міжнародної торгової палати та швейцарського законодавства в м. Цюріх, Швейцарія».

На його думку, між текстами договору українською та англійською мовами існують розбіжності, які свідчать, що між сторонами в момент підписання договору не було узгоджено ані арбітражну установу, ані право, ані правил процедури судового врегулювання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник позивача вказує, що позов Міністерством інфраструктури України заявлено правомірно, суд першої інстанції, припиняючи провадження у справі в частині визнання недійсним п. 13.2 договору підряду порушив вимоги процесуального законодавства, під час розгляду даної справи суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Підтримуючи доводи апеляційної скарги, вказує наступне:

- суд не мав прав припиняти провадження у справі в частині визнання недійсним п. 13.2 ст. 13 договору підряду, враховуючи ст.ст. 43, 80, 85 ГПК України, чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення та роз`яснення п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»;

- в силу приписів ч. 2 ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) спір у даній справі не міг бути переданий сторонами на розгляд третейського (арбітражного) суду;

- п. 13.2 ст. 13 договору підряду суперечить п. 2 ч. 2 ст. 3 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, ч. 2 ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), а тому відповідно до ст.ст. 203, 215, 217 ЦК України підлягає визнанню недійсним;

- судом не враховано, що сторонами не було обрано арбітражну інстанцію, яка б вирішувала між ними спори;

- п. 13.2 договору підряду передбачено, що спір між сторонами підлягає вирішенню фактично неіснуючою арбітражною інстанцією;

- сторони у вирішенні спорів мали керуватися нормами українського законодавства, положення якого передбачають обов`язок вирішення подібної категорії спорів господарським судом;

- у суду є обґрунтовані підстави для визнання недійсним п. 13.2 договору підряду, оскільки він суперечить п. 2 ч. 2 ст. 6 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, ч. 2 ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), а сторонами договору не досягнуто згоди щодо визначення арбітражної інституції.

У поясненнях від 12.03.2019 представник позивача вказує, що в провадженні господарських судів перебуває справа №910/2589/17 за позовом Міністерства інфраструктури України до Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" та Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) про стягнення 110 000 доларів США та повідомляє суд, що за результатами розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції питання про визнання недійсним п. 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 по суті не розглядалось та висновків щодо наявності або відсутності підстав для визнання п. 13.2 вказаного договору підряду недійсним, суд не робив.

Позивач просить врахувати при розгляді даної справи докази, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 27.09.2010 у справі №11/44-56/88, того, що сторони спірного договору підряду достовірно усвідомлюючи, що роботи по будівництву прогінних будов між опорами №№ 12-17 залізнично - автомобільного мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві виконано ТОВ «БМК Планета - Міст», а не АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.), використовуючи вказані спірні правовідносини, які виникли під час виконання договору підряду на виконання будівельних робіт, як було встановлено досудовим слідством, за попередньою змовою групою осіб з метою заволодіння грошовими коштами залізниці в особливо великих розмірах, забезпечили прийняття остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати (Швейцарія) від 06.09.2013 у справі №17208/GZ/МНМ про стягнення із залізниці на користь турецької компанії більш ніж 25 млн. дол. США.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" була прийнята до провадження колегією суддів Київського апеляційного господарського суду, в подальшому справу було передано до Північного апеляційного господарського суду, в якому розгляд справи неодноразово відкладався, останній раз на 11.02.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2020 заяву судді Козир Т.П. про самовідвід у справі №910/8797/16 задоволено.

Матеріали справи №910/8797/16 передано на автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів відповідно до ст. 32 ГПК України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 для розгляду справи №910/8797/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 колегією суддів у визначеному складі відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 09.04.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 повідомлено учасників справи №910/8797/16, що судове засідання призначене на 09.04.2020, не відбудеться, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID - 19" (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215), продовження карантину до 24 квітня та запровадження режиму надзвичайної ситуації на всій території України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 02.07.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 повідомлено учасників апеляційного провадження, що 02.07.2020 розгляд справи не відбудеться, у зв`язку з виходом суддів Скрипки І.М., Тищенко А.І., Михальської Ю.Б. у відпустку з 30.06.2020 по 13.07.2020 включно, розгляд апеляційної скарги перепризначено на 23.07.2020.

Явка представників сторін

Представники відповідача - 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.07.2020 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.07.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, та у поясненнях по справі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача - 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.07.2020 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про визнання недійсними з моменту укладення пунктів 13.1 та 13.2 статті 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 (далі - Договір).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/2589/17 (суддя Головіна К.І.) визнано недійсним пункт 13.2 Договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004, укладеного між Акціонерним товариством Dogus Insaat ve Ticaret A.S. та Державним територіального-галузевим об`єднанням "Південно-Західна залізниця".

Судом першої інстанції встановлено, що наявні в матеріалах справи докази свідчать, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 набрало законної сили, зазначене рішення не було змінене або скасоване у відповідній частині в передбаченому законом порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у справі № 910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції по суті розглядав лише позовні вимоги в частині визнання недійсним з моменту укладення пункту 13.1 статті 13 Договору.

В обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним з моменту укладення пункту 13.1 Договору, позивач вказав на те, що даний пункт Договору суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства України. При цьому норми ЦК України, яким суперечить спірний пункт Договору позивач фактично у позовній заяві не визначив. Разом з тим, стверджував, що спірний пункт Договору суперечить ст. 4 Закону України "Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб" від 22.12.1995 №493/95-ВР (в редакції, чинній на момент укладання Договору від 14.11.2004), ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

До предмету доказування у даній справі належить встановлення судом обставин дотримання вказаних норм законодавства щодо спірного пункту Договору.

Пунктом 13.1 статті 13 Договору визначено, що всі спори, що виникають у зв`язку з даним договором, підлягають розв`язанню шляхом переговорів.

Місцевий господарський суд, посилаючись на ст.ст. 203, 204, 215, 216, 217 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України, ст. 12, 32, 33, 34, 43, 44, 49 ГПК України, постанову пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, ч. 6 ст. 4 Закону України «Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб» (в редакції, чинній на момент укладання Договору від 14.11.2004), ч. 4 ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", дійшов висновку про те, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним з моменту укладення пункту 13.1 статті 13 Договору не доведено порушення вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а рівно, наявності підстав для визнання спірного пункту Договору недійсним з моменту укладення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає частковому скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як роз`яснено господарським судам у п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 2 ст. 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку.

Посилаючись на те, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 набрало законної сили, не було змінене або скасоване у відповідній частині в передбаченому законом порядку, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у справі № 910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Колегія суддів не погоджується з вищевикладеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними з моменту укладення п.п. 13.1, 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004.

Позов обґрунтований тим, що вчинення оскаржуваного договору порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а тому в останнього виникає право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним такого договору.

Предметом спору у справі №910/2589/17 є стягнення 110 000,00 доларів США та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги у справі №910/2589/17 Мінінфраструктури України обґрунтувало тим, що Dogus Insaat ve Ticaret A.S. прострочено виконання своїх зобов`язань перед Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» за договором підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві з 13 по 17 прогони включно, що на думку позивача безпосередньо порушує його права, як єдиного учасника ДТГО «ПЗЗ».

Мінінфраструктури України у справі №910/2589/17, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 231 ГК України просило суд за вказане порушення зобов`язання стягнути на користь Державного бюджету України з АТ «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» 110 000,00 доларів США пені, що становить 2 880 108,00 грн., та зобов`язати ДТГО «ПЗЗ» вжити заходів для виконання АТ «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» умов договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2017 у справі №910/2589/17 для спільного розгляду з первісним позовом прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами - Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (ДТГО «ПЗЗ») до Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» про стягнення 110 000,00 доларів США, та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України, Мінінфраструктури України та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «БМК Планета-Міст».

Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами обґрунтовані тим, що невиконання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» своїх зобов`язань за договором підряду № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 зі своєчасного виконання будівельних робіт порушує права саме ДТГО «ПЗЗ», як сторони та безпосереднього замовника за наведеним договором, на підставі чого останній просить стягнути на свою користь з Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» нараховану ним пеню у розмірі 110 000,00 доларів США.

З вищевикладеного вбачається, що предмет та обставини справ №910/8797/16 та №910/2589/17 є різними. Крім того, вимоги у справі №910/8797/16 є немайновими, а у справі №910/2589/17 майновими.

Тобто, спори у вказаних справах мають різний предмет спору, заявлені з різних підстав.

Крім того, у справі №910/2589/17 позивачем не заявлялись вимоги про визнання недійсними з моменту укладення п.п. 13.1, 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004.

У справі №910/2589/17 представники Мінінфраструктури України подали заяву про вихід за межі позовних вимог. Відповідно до вказаної заяви позивач просив визнати недійсним п. 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт № ДЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004, в якому міститься арбітражне застереження, оскільки даний пункт суперечить приписам ч. 2 ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Позовні вимоги у даній справі № 910/8797/16 в частині визнання недійсним п. 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт № ДЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 обґрунтовані тим, що сторони не погодили умови, викладені у спірному пункті договору підряду, а саме - питання про арбітражну установу та про право, яке буде застосоване нею при вирішенні можливого спору між сторонами щодо договору, оскільки між текстами договору, що існують українською та англійською мовами, наявні розбіжності. Натомість у справі №910/2589/17 правовою підставою визнання недійсною спірної умови договору, викладеною у заяві про вихід за межі позовних вимог у даному випадку, є неможливість передання даного спору на розгляд третейського суду з тих підстав, що даний договір був укладений на задоволення державних потреб.

За приписами ст. 215 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору підряду) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі.

При визнанні правочинів (договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Господарський суд може визнати правочин недійсним з наведених вище підстав не лише в силу того, що з таким позовом звернулася одна з його сторін або інша заінтересована особа, а також з власної ініціативи в силу п. 1 ст. 83 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017). Реалізація господарським судом права, закріпленого в п. 1 ст. 83 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення) здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони. Отже, п. 1 ст. 83 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) закріплює право господарського суду визнати недійсним пов`язаний із предметом спору договір, який, зокрема суперечить чинному на момент його укладення законодавству.

В свою чергу, відповідно до п. 2 ст. 83 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) при прийнятті рішення господарський суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав та законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Тобто, підстави для визнання недійсним пов`язаного із предметом спору договору та виходу за межі позовних вимог за клопотанням заінтересованої сторони не є тотожними.

Провадження у справі №910/2589/17 порушено ухвалою Господарського міста Києва від 20.02.2017, в той час, як провадження у даній справі №910/8797/16 було порушено раніше ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016.

Щодо набрання чинності рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 на момент винесення оскаржуваного рішення у даній справі №910/8797/16 слід зазначити наступне.

25.09.2017 - Господарським судом міста Києва винесено оскаржуване рішення у даній справі №910/8797/16.

17.05.2017 - Господарським судом міста Києва прийнято рішення у справі №910/2589/17.

Відмовлено у задоволенні позову Міністерства інфраструктури України до Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» та Dogus Insaat ve Ticaret A.S., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст» про стягнення 110 000,00 доларів США, зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовлено у задоволенні позову Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» до Dogus Insaat ve Ticaret A.S., за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст», про стягнення 110 000,00 доларів США.

Визнано недійсним пункт 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт

№ ДЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2014, укладеного між Акціонерним товариство Dogus Insaat ve Ticaret A.S. та Державним територіального-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця».

12.06.2017 - ухвалою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/2589/17 було повернуто без розгляду апеляційну скаргу АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17.

06.07.2017 - ухвалою Вищого господарського суду України касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №910/2589/17 повернуто скаржнику без розгляду.

24.07.2017 - ухвалою Київського апеляційного господарського суду відмовлено АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) в задоволенні клопотання про відновлення пропущеного строку для подачі апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17.

13.09.2017 - ухвалою Вищого господарського суду України прийнято касаційну скаргу АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі №910/2589/17 до провадження, розгляд справи призначено на 26.09.2017.

Зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 до закінчення перегляду оскаржуваних рішень в порядку касації.

03.10.2017 - постановою Вищого господарського суду України касаційну скаргу АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) задоволено. Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/2589/17 скасовано. Зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 скасовано. Справу направлено до Київського апеляційного господарського суду для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

20.11.2017 - постановою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/2589/17 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 залишено без змін.

30.10.2018 постановою Верховного Суду касаційну скаргу АТ "Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш." (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 у справі № 910/2589/17 скасовано в частині визнання недійсним пункту 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт від 14.11.2004 № ПЗ/ДН-6-0415. У цій частині справу № 910/2589/17 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду. В решті зазначену постанову залишено без змін.

28.01.2019 - постановою Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret А.S.) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 скасовано в частині визнання недійсним пункту 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт від 14.11.2004 № ПЗ/ДН-6-0415. Заяву Міністерства інфраструктури України про вихід за межі позовних вимог залишено без розгляду.

24.04.2019 постановою Верховного Суду касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" задоволено частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 у справі №910/2589/17 скасовано. Справу № 910/2589/17 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, на даний час відсутнє остаточне рішення суду у справі №910/2589/17 в частині визнання недійсним п. 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт від 14.11.2004 № ПЗ/ДН-6-0415 за результатами розгляду заяви про вихід за межі позовних вимог.

Станом на дату винесення оскаржуваного рішення у справі №910/8797/16, справа №910/2589/17 перебувала у провадженні Вищого господарського суду України, а рішення від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 не набрало законної сили, ухвалою Вищого господарського суду України від 13.09.2017 було зупинено його виконання, на даний час справа перебуває на розгляді Північного апеляційного господарського суду.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про припинення провадження у справі №910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п.13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) колегія суддів вважає безпідставними.

Оскільки місцевим господарським судом у даній справі №910/8797/16 заявлені позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 не були розглянуті по суті із дослідженням доводів позивача, заперечень відповідача - 2 та позиції відповідача - 1, а провадження у цій частині безпідставно припинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, що перешкоджає подальшому розгляду справи, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині припинення провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійним п. 13.2 договору підряду №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 підлягає скасуванню, та у відповідності до ч. 3 ст. 271 ГПК України справа №910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 підлягає передачі на розгляд суду першої інстанції.

Посилання представника відповідача - 2 на те, що на момент винесення оскаржуваного рішення у даній справі №910/8797/16 (25.09.2017) рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 у справі №910/2589/17 набрало законної сили та не було оскаржено в касаційному порядку є помилковими.

Щодо вимог позивача в частині визнання недійсним з моменту укладення пункту 13.1 статті 13 Договору, колегія суддів в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.1 ст. 13 Договору не доведено порушення вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, з огляду на наступне.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст. 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови пленуму Верховного Суду України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

В обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним з моменту укладення п. 13.1 Договору, позивач вказав на те, що даний пункт Договору суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства України. При цьому норми Цивільного кодексу України, яким суперечить спірний пункт Договору позивач фактично у позовній заяві не визначив. Разом з тим, стверджував, що спірний пункт Договору суперечить ст. 4 Закону України "Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб" від 22.12.1995 № 493/95-ВР (в редакції, чинній на момент укладання Договору від 14.11.2004), ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Отже, до предмету доказування у даній справі належить встановлення судом обставин дотримання вказаних норм законодавства щодо спірного пункту Договору.

Пунктом 13.1 статті 13 Договору визначено, що всі спори, що виникають у зв`язку з даним договором, підлягають розв`язанню шляхом переговорів.

Відповідно ч. 6 ст. 4 Закону України "Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб" від 22.12.1995 № 493/95-ВР (в редакції, чинній на момент укладання Договору від 14.11.2004) спори, що виникають між державним замовником і виконавцем державного замовлення при укладенні державних контрактів на поставку продукції для державних потреб, внесенні змін у процесі їх виконання, а також щодо відшкодування завданих збитків розглядаються згідно з чинним законодавством України господарськими судами.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" (в редакції, чинній на момент укладання Договору від 14.11.2004) цей Закон не зачіпає дії будь-якого іншого закону України, в силу якого певні спори не можуть передаватися до арбітражу або можуть бути передані до арбітражу тільки згідно з положеннями іншими, ніж ті, що є в цьому Законі.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ГПК України (в редакції, чинній на момент укладання Договору від 14.11.2004) підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, правомірними є висновки суду першої інстанції про те, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.1 ст. 13 Договору не доведено порушення вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а рівно, наявності підстав для визнання спірного пункту Договору недійсним з моменту укладення.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем - 1 в апеляційній скарзі

Доводи апелянта в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 колегією суддів по суті не розглядаються, оскільки питання дійсності чи недійсності п. 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 не було розглянуто по суті судом першої інстанції із дослідженням доводів позивача, заперечень відповідача - 2 та позиції відповідача - 1.

Доводи скаржника щодо наявності підстав для визнання недійсним з моменту укладання п. 13.1 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 не спростовують правильних висновків першої інстанції про відмову в позові в цій частині.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегією суддів було частково враховано доводи позивача, викладені у поясненнях по справі щодо відсутності підстав для припинення провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду, однак апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апелянт просив рішення скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Місцевий господарський суд під час розгляду позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 дійшов помилкових висновків про припинення провадження у справі № 910/8797/16 в цій частині, що не може бути залишеним поза увагою судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" з підстав, викладених в ній, не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/8797/16 в частині припинення провадження у справі, в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276 ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/8797/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/8797/16 щодо припинення провадження у справі №910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 - скасувати.

3. Справу №910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 Договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 передати на розгляд суду першої інстанції.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/8797/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 14.08.2020.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська