РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2020Справа № 911/2779/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНКО"

до 1) Private Limited Company "S-profit"

2) Національного банку України

про визнання договору оренди дійсним,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Перевертун В.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАНКО» (надалі - позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Private Limited Company "S-profit" (надалі - відповідач-1) та Національного банку України (надалі - відповідач-2) про визнання дійсним договору оренди нерухомого майна (нежитлових приміщень) №15 від 01.01.2015.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.15, 16, 220, 770, 793 Цивільного кодексу України, мотивовані тим, що договір оренди сторонами виконувався, однак відповідач-1 ухилявся від його нотаріального посвідчення, а тому відповідно, до договору можуть бути застосовані положення ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.11.2019 матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНКО» до Private Limited Company "S-profit" та Національного банку України передано за територіальної підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищенаведену позовну заяву було передано на розгляд судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 відкрито провадження та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.06.2020. Зупинено провадження у справі №911/2779/19, у зв`язку зі зверненням з судовим дорученням про надання правової допомоги (вручення документів) через Центральний орган Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, з судовим дорученням про вручення Private Limited Company "S-profit" документів до 16.06.2020.

10.03.2020 до суду повернулося судове доручення про надання правової допомоги (вручення документів) без виконання.

27.03.2020 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог та просить в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що договір найму будівлі строк на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, в зв`язку з чим договір №15 від 01.01.2015 є нікчемним. Крім того при укладенні вказаного договору в порушення положень абзацу 4 частини 3 статті 9 Закону України «Про іпотеку» не було отримано згоду відповідача-2, як іпотекодержателя, а тому вказаний договір на підставі ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» є недійсним. Також зазначив, що позивачем пропущено трирічних строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови в позові.

15.04.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти обставин викладених у відзиві та зазначає, що недійсність спірного договору не була визнана жодним рішенням суду.

21.04.2020 від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначає, що договір є недійсним у силу закону, оскільки є нікчемним, а тому визнання такого правочину недійсним окремим судовим рішенням не вимагається.

11.06.2020 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2020 поновлено провадження в справі.

У підготовче засідання 16.06.2020 з`явився представник відповідача-2. Інші учасники справи в засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 04.08.2020.

У судовому засіданні 04.08.2020 представник відповідача-2 заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Представник позивача та відповідача-1 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд дійшов висновку, що неявка представника позивача та відповідача-1 у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 04.08.2020 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача-2, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2015 між відповідачем-1 (орендодавець) та позивачем (орендар) укладено договір оренди майна № 15, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування об`єкт, а саме: нежитлові приміщення, розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинский район, с. Петрівське, вул. Київська, буд. 43, що представляють собою офісно-складський комплекс літ. "А", загальною площею 6 390,0 кв.м.

Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі об`єкта оренди та діє до 31 грудня 2025 року (п. 12.1. договору).

Актом прийому-передачі (нежитлових приміщень) від 01.01.2015 орендодавець передав орендарю вказане майно.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За приписами статтей 793, 794 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

З викладеного вбачається, що договори найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладені на строк не менш як три роки підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У відповідності до ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України встановлено імперативну норму, згідно якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин, який у випадках встановлених законом підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно приписів ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, договір оренди майна № 15 від 01.01.2015, у момент його підписання сторонами із строком дії більш 3 років потребував нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а за їх відсутності - такий правочин є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними (зокрема у порядку статті 220 Цивільного кодексу України), слід з`ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню; з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення; чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений.

Статтею 210, частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивачем не надало як доказів ухилення орендодавця від нотаріального посвідчення цього договору, так і доказів сплати орендних платежів на користь попереднього або нового власника (відповідача-2).

При цьому суд звертає увагу на те, що листом за вих.№16-01-1 від 16.01.2015 (т.1 а.с. 61) відповідач-1 повідомляв позивача про те, що не заперечує проти здійснення нотаріального посвідчення договору оренди майна №15 від 01.01.2015.

До того ж, факт нікчемності спірного правочину встановлено при розгляді справи №911/816/19 та ухваленні судових рішень господарським судом Київської області, Північним апеляційним господарським судом та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Таким чином, враховуючи, що договір оренди укладено на строк, що перевищує три роки, і сторонами недотримані вимоги закону щодо нотаріального посвідчення та реєстрації права користування майном, такий правочин є нікчемним в силу вимог закону, а оскільки позивачем не надано доказів, які відповідно до ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України могли би стати підставою для визнання такого договору дійсним, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими, а тому позов, з підстав викладених у ньому задоволенню не підлягає.

Щодо заяви відповідача-2 про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013, частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог заява відповідача-2 про застосування строку позовної давності судом не розглядається.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текс складено та підписано 10.08.2020.

Суддя Я.А.Карабань