УХВАЛА

м. Київ

04.08.2020Справа № 826/15470/15

За позовом Акціонерного товариства "Градобанк"

до Міністерства культури та інформаційної політики України, Національного художнього музею України

за участю Національного банку України

про розірвання договору

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Чирський Ю.В. - предст. за дов. ліквідатора АТ "Градобанк",

від відповідача 1 Дзюба І.Ю. - предст. за дов.,

від відповідача 2 Кучер О.М. - предст. за дов.

В судовому засіданні приймали участь: Бірюкова О.А. - предст. за дов. НБУ, Василенко Н.В. - прокурор Офісу Генерального прокурора

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 передано справу № 826/15470/15 розірвання договору за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи № 10/11 про банкрутство Акціонерного товариства "Градобанк".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 прийнято справу № 826/15470/15 до розгляду в межах справи № 10/11 про банкрутство Акціонерного товариства "Градобанк" та призначено підготовче засідання на 04.06.2020.

28.05.2020 від Національного банку України надійшли пояснення у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 відкладено розгляд спарви на 02.07.2020.

02.06.2020 від Міністерства культури та інформаційної політики України надійшов відзив на позовну заяву.

12.06.2020 від ліквідатора Акціонерного товариства "Градобанк" надійшла відповідь на відзив.

26.06.2020 від Офісу Генеральної прокуратури України надійшли пояснення у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 замінено відповідача у справі № 826/15470/15 Міністерство культури України його правонаступником - Міністерством культури та інформаційної політики України та відкладено розгляд справи на 14.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 04.08.2020.

У судовому засіданні розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

У серпні 2015 року акціонерне товариство "Градобанк" (далі - АТ "Градобанк") звернулося з позовом до Міністерства культури України, правонаступником якого є Міністерство культури та інформаційної політики України (далі - Міністерство), та Національного художнього музею України (далі - Музей), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національний банк України (далі - НБУ), про розірвання договору від 22.12.2005 року № 279 (справа № 826/15470/15).

Вимоги і обґрунтування позову, з урахуванням його остаточного уточнення після передачі справи на розгляд до господарського суду міста Києва, зводяться до такого.

На думку позивача, існують визначені статтею 652 ЦК України правові підстави для розірвання договору про порядок передачі в державну власність та умови постійного зберігання колекції образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" від 22.12.2005 року № 279 у зв`язку з істотною зміною обставин, якими керувалися сторони при його укладенні.

Договором визначено порядок поетапної передачі в державну власність колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк", яка визнана об`єктом національного культурного надбання, є унікальною і має високу художню та культурну цінність.

Позивач вказує, що виключною та єдиною метою укладення даного договору є виконання прийнятого раніше Закону України від 24.06.2004 року № 1881- IV "Про передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" у державну власність" (далі - Закон № 1881- IV), яким визначено засади регулювання відносин щодо передачі колекції образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" у державну власність з метою остаточного вирішення долі цієї колекції та залучення громадян України і світової спільноти до унікальних скарбів національної культурної спадщини України.

На думку АТ "Градобанк", після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008 про визнання частково неконституційними положень Закону № 1881- IV, зокрема, в частині передачі колекції творів образотворчого мистецтва в державну власність, істотно змінилися обставини, які передували укладенню договору від 22.12.2005 року № 279, що є підставою для його розірвання.

Щодо визначених частиною другою статті 652 ЦК України умов, АТ "Градобанк" зазначає, що договір від 22.12.2005 року № 279 укладений виключно з метою виконання Закону № 1881- IV та у зв`язку з імперативністю і обов`язковістю його статей 1, 2, 5 та 6, тобто АТ "Градобанк" вступило в договірні правовідносини із Міністерством і Музеєм не за власною волею, а підкорюючись владному розпорядженню.

Визнання неконституційними положень статті 1 Закону № 1881- IV у частині передачі колекції творів образотворчого мистецтва в державну власність, статей 2, 5 та 6 Закону № 1881- IV фактично усунуло правову підставу для укладення договору від 22.12.2005 року № 279, проте при його підписанні АТ "Градобанк" не знало і не могло знати про можливість настання такої обставини та виходило з існування у нього безумовного обов`язку передати колекцію в державну власність із одночасним узгодженням деталей відповідної процедури на договірних засадах.

На обґрунтування існування другої умови позивач вказує на те, що не був суб`єктом звернення до Конституційного Суду України і не мав жодних визначених законодавством способів будь-яким чином вплинути на прийняття цим судом рішень, які є остаточними й обов`язковими до виконання на всій території України. Таким чином, АТ "Градобанк" при всій турботливості та обачності не мало жодної можливості усунути причини, що зумовили істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Щодо третьої умови, на думку позивача, виконання договору після істотної зміни обставин, під чим банк розуміє визнання частково неконституційними положень Закону № 1881- IV, порушить співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки АТ "Градобанк" позбавляється того, на що розраховувало при підписанні договору, а саме отримання повного відшкодування вартості колекції творів образотворчого мистецтва та погашення кредитної заборгованості перед НБУ за кредитним договором від 04.06.1996 № 24.

АТ "Градобанк" вказує, що отримані кошти могли бути спрямовані на погашення вимог його кредиторів у межах справи про банкрутство, проте відшкодування, яке передбачалося Законом № 1881- IV, так і не виплачене.

Також посилається на те, що ні за змістом договору від 22.12.2005 року № 279, ні за звичаями ділового обороту банк не є стороною, яка несе ризик зміни обставин, що передували його укладенню.

Усі зазначені обставини в сукупності, на думку АТ "Градобанк", підтверджують як істотну зміну обставин, якими воно керувалося при укладенні договору від 22.12.2005 року № 279, так і існування визначених частиною другою статті 652 ЦК України умов для його розірвання, тому просить позов задовольнити.

Відповідач Національний художній музей України з позовними вимогами АТ "Градобанк" не погодився і у поданому на позов відзиві заперечував проти їх задоволення, посилаючись на таке.

Вказав, що в інших судових процесах суди уже надали оцінку правовим наслідкам, які мало для договору від 22.12.2005 року № 279 ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008.

Так, у справі № 5011-36/8485-2012 за позовом АТ "Градобанк" до Міністерства та Музею, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - НБУ, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та в справі № 18/560-А за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства і Музею до НБУ про зобов`язання вчинити дії суди дійшли висновків про те, що ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008 не впливає на дійсність договору від 22.12.2005 року № 279 та не звільняє його сторін від обов`язку виконати договірні зобов`язання.

Відповідні висновки викладені в постанові Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 року у справі № 5011-36/8485-2012, залишеній без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.04.2015 року, та в постанові господарського суду міста Києва від 19.06.2007 року у справі № 18/560-А, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2008 року та постановою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2015 року.

Також Музей посилається на відсутність визначених частиною другою статті 652 ЦК України умов для розірвання договору. Зокрема, вважає, що виконання договору від 22.12.2005 року № 279 якнайкраще відповідає інтересам АТ "Градобанк", яке є боржником перед НБУ за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24, оскільки призведе до погашення цієї заборгованості.

Також вказує, що у 2006 та 2007 роках Музей та Міністерство вживали усіх можливих заходів для забезпечення виконання договору, зокрема, розробили проєкти необхідних додаткових угод і зверталися до АТ "Градобанк" щодо їх підписання, натомість банк відмовлявся від укладення таких угод, посилаючись на відсутність згоди комітету кредиторів та недійсність договору від 22.12.2005 року № 279. При цьому на недійсності договору і, відповідно, відсутності обов`язку його виконувати на засіданні комітету кредиторів його Голова наполягав ще в 2006 році, тобто задовго до ухвалення рішення Конституційним Судом України. Таким чином, Музей вважає, що АТ "Градобанк" з моменту укладення договору не мав наміру його виконувати і постійно ухилявся від своїх зобов`язань, що свідчить про недобросовісність його дій.

Посилаючись на зазначене, просив у задоволенні позову АТ "Градобанк" відмовити.

НБУ у наданих поясненнях зазначає про обґрунтованість позовних вимог АТ "Градобанк" і вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Так, НБУ погоджується із твердженнями АТ "Градобанк" про те, що договір від 22.12.2005 року № 279 укладений на виконання Закону № 1881- IV і при його підписанні сторони керувалися встановленим цим Законом обов`язком узгодити процедуру передачі колекції творів образотворчого мистецтва в державну власність.

НБУ наполягає, що підставою укладення договору було не волевиявлення сторін, а необхідність виконання вимог Закону № 1881- IV. Відповідно вважає, що визнання положень цього Закону частково неконституційними згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2008 року № 24-рп/2008 безпосередньо вплинуло на зміст правовідносин сторін та істотно змінило ті обставини, які передували укладенню договору.

Так, право НБУ на отримання від держави в особі Міністерства шляхом розрахунків із Музеєм грошових коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості АТ "Градобанк" за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24 та кореспондуючий цьому праву обов`язок передати колекцію творів образотворчого мистецтва Музею виникли саме на підставі Закону № 1881- IV і припинилися із визнанням його положень частково неконституційними.

За таких обставин та враховуючи, що вартість колекції в повному обсязі не була компенсована і після перерахування Музеєм 9 497 100 гривень перелік художніх творів, які відповідають перерахованій сумі та підлягають передачі до Музею, так і не був складений, НБУ поновив облік заборгованості АТ "Градобанк" за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24 і повернув Музею суму в розмірі 9 497 071,97 гривні.

Крім того, НБУ посилається на те, що порядок відшкодування АТ "Градобанк" частини вартості колекції, яка перевищує суму заборгованості, не розроблений і будь-які додаткові угоди з цього питання сторонами не укладалися. Також у порушення положень договору від 22.12.2005 року № 279 у Державному бюджеті України на 2005 рік не передбачені кошти на відшкодування АТ "Градобанк" вартості колекції творів образотворчого мистецтва у зв`язку з їх передачею в державну власність.

За таких умов НБУ вважає, що виконання договору від 22.12.2005 року № 279 призведе до порушення співвідношення майнових інтересів сторін, так як вартість колекції щороку зростає і значно перевищує суму кредитної заборгованості.

Крім викладеного, НБУ вказує на відсутність доказів виділення Музею грошових коштів на завершення будівництва нового корпусу і реконструкцію існуючих приміщень, що свідчить про неможливість виконання Музеєм встановленого договором від 22.12.2005 року № 279 обов`язку забезпечити відповідні умови постійного зберігання художніх творів без їх пошкодження та псування.

За таких обставин НБУ вважає, що позов АТ "Градобанк" про розірвання договору потрібно задовольнити.

Офіс Генерального прокурора у наданих поясненнях зазначає про необґрунтованість позовних вимог АТ "Градобанк" і вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Вказує, що правовідносини між сторонами виникли до прийняття Закону № 1881- IV і укладений між АТ "Градобанк", Міністерством та Музеєм договір від 22.12.2005 року № 279 спрямований не на виконання цього Закону, а на остаточне узгодження процедури передачі у державну власність колекції творів образотворчого мистецтва згідно з договором застави (закладу) від 05.11.1996 року.

Так як колекція має статус заставленого майна, проте її художня і культурна цінність є високими, з метою реалізації державної політики щодо збереження національного культурного надбання погашення кредитної заборгованості АТ "Градобанк" змінено на договірних засадах і визначено шляхом передачі колекції в державну власність з одночасним погашенням за рахунок бюджетних коштів кредитної заборгованості АТ "Градобанк".

Офіс Генерального прокурора вважає, що на визначення саме такого порядку реалізації заставленого майна сторони, у тому числі і АТ "Градобанк", добровільно погодилися, про що свідчить підписання ними договору на відповідних умовах, тому доводи позивача про вступ у договірні правовідносини у зв`язку з підкоренням імперативні вказівці законодавця є безпідставними.

Офіс Генерального прокурора зазначає, що правові наслідки, які зумовило для договору від 22.12.2005 року № 279 ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008, уже були предметом судової оцінки у інших судових справах і суди дійшли висновку про те, що дане рішення на дійсність договору не впливає.

Також, на думку Офісу Генерального прокурора, встановлена статтею 257 ЦК України трирічна позовна давність, перебіг якої розпочався з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України, на день подання позову спливла, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Оскільки АТ "Градобанк" не довело наявність визначених статтею 652 ЦК України підстав для розірвання договору, а також пропустило встановлений законодавством строк звернення до суду за захистом свого права, Офіс Генерального прокурора просив у позові відмовити.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.06.1996 року між НБУ та АТ "Градобанк" укладено кредитний договір № 24, відповідно до умов якого АТ "Градобанк" отримало кредит у сумі 5 000 000 гривень.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань у заставу НБУ передано колекцію творів образотворчого мистецтва орієнтовною вартістю 10 532 742 гривень, про що укладено договір застави (закладу) від 05.11.1996.

Даним договором передбачено, що заставлене майно залишається на відповідальному зберіганні заставодержателя. У разі невиконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24 заставодержатель має право у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет закладу у спосіб та у порядку, визначеними Законом України "Про заставу" (пункти 1.3, 3.1 договору).

21.12.1996 року експертною комісією складено акт оцінки переданої в заставу колекції творів образотворчого мистецтва і встановлено, що у цілому запропонована АТ "Градобанк" фінансова оцінка вартості картин є об`єктивною.

АТ "Градобанк" не виконало зобов`язань щодо повернення кредитних коштів і сплати нарахованих за користування кредитом процентів та має борг у сумі 9 497 071,97 гривні.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 01.06.1998 року у рахунок погашення заборгованості АТ "Градобанк" перед НБУ звернено стягнення на передану в заставу колекцію творів образотворчого мистецтва і видано відповідний наказ на примусове виконання рішення.

Верховною Радою України з метою збереження об`єктів культурної спадщини і приймаючи до уваги унікальність та високу культурну і художню цінність цієї колекції 08.12.1998 року винесено постанову "Про заборону продажу колекції образотворчого мистецтва АТ "Градобанк".

Пунктом 1 даної постанови заборонено НБУ проведення аукціонного продажу зазначеної колекції, а пунктом 2 - доручено Комітету Верховної Ради України з питань культури і духовності вивчити питання про можливість залучення колекції образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" до Музейного фонду України.

24.06.2004 прийнято Закон № 1881- IV, який визначив загальні засади передачі колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" в державну власність та певні заходи щодо розвитку музейної справи в Україні.

Відповідно до статті 1 цього Закону визнано об`єктом національного культурного надбання колекцію творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" та передано її у державну власність у порядку, встановленому цим Законом.

Статтями 2-6 Закону № 1881- IV встановлено, зокрема, механізм здійснення розрахунків між Кабінетом Міністрів України, НБУ і АТ "Градобанк" за колекцію та засади її передачі до Музею.

22.12.2005 року АТ "Градобанк", Міністерство і Музей уклали договір № 279 про порядок передачі в державну власність та умови постійного зберігання колекції образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" із одночасним погашенням кредитної заборгованості АТ "Градобанк" перед НБУ.

Пунктом 1.1 даного договору визначено, що його предметом є відшкодування НБУ заборгованості АТ "Градобанк" з метою поетапної передачі у державну власність колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" (785 предметів), яка визнана об`єктом національного культурного надбання і є предметом договору застави від 05.11.1996 року, укладеного між НБУ та АТ "Градобанк" в якості забезпечення кредитного договору від 04.06.1996 року № 24 і постійно зберігатиметься у фондах Музею.

Відповідно до пункту 2.1.1 Міністерство зобов`язалося перерахувати Музею кошти у сумі 9 497 100 гривень для відшкодування НБУ заборгованості АТ "Градобанк", що виникла за договором застави (закладу) від 05.11.1996 року, укладеного у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24, за рахунок асигнувань за КПКВК 1801150 "Поповнення експозицій музеїв та репертуарів театрів і концертних організацій".

Згідно з пунктами 2.2.1, 2.2.2 договору Музей зобов`язався перерахувати протягом одного робочого дня кошти у сумі 9 497 100 гривень на рахунок НБУ для відшкодування заборгованості АТ "Градобанк", після чого створити відповідну комісію із представників сторін та прийняти за актом прийому-передач колекцію у кількості 785 предметів на постійне зберігання до своїх фондів.

У свою чергу АТ "Градобанк" зобов`язався передати Музею на постійне зберігання колекцію творів образотворчого мистецтва у кількості 785 предметів протягом п`яти робочих днів з моменту отримання НБУ коштів у сумі 9 496 272,5 гривень на свій рахунок, що відповідає вартості 455 предметів (пункт 2.3.1 договору).

Сторони також узгодили, що порядок здійснення розрахунків за решту 330 предметів буде проведено відповідно до додаткових угод (пункт 3.3.).

Відповідно до пункту 6.2 договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

10.10.2008 року Конституційним Судом України ухвалено рішення № 24-рп/2008 про визнання частково неконституційними положень Закону № 1881- IV, а саме щодо передачі у державну власність колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" та статей 2, 5, 6 цього Закону.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Стаття 267 ЦК України закріплює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (стаття 651 ЦК України).

Статтею 651 ЦК України встановлені правові підстави зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин.

Так, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, -змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 року у справі № 910/15484/17 роз`яснила, що законодавець пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України. При цьому істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.

Оцінивши фактичні обставини даної справи та виходячи з положень чинного законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність встановлених статтею 652 ЦК України правових підстав для розірвання договору від 22.12.2005 року № 279.

Так, у першу чергу неможливо погодитися із твердженнями АТ "Градобанк" про те, що виключною та єдиною метою його укладення є виконання прийнятого раніше Закону № 1881- IV, положення якого в подальшому визнані частково неконституційними.

Вказаний довід є основним доводом АТ "Градобанк" і подальші його посилання на підстави розірвання договору ґрунтуються саме на цих твердженнях. Такої ж позиції згідно з наданими поясненнями притримується НБУ.

Проте, мотивуючи свої доводи як АТ "Градобанк" і НБУ обмежились виключно оцінкою пункту 1.2 договору від 22.12.2005 року № 279, в якому містилося посилання на Закон № 1881- IV, і умисно залишили поза увагою пункти 1.1, 2.1.1, 2.2.1 та 3.3, які містять посилання на кредитний договір від 04.06.1996 року № 24 та договір застави (закладу) від 05.11.1996 року як правові підстави укладення договору.

Водночас при з`ясуванні правової природи договору від 22.12.2005 року № 279 та підстав його укладення необхідно аналізувати зміст договору у цілому та врахувати усі події, які передували його укладенню і прийняттю Закону № 1881- IV.

Правовідносини між сторонами щодо визначення долі колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" виникли задовго до прийняття Закону № 1881- IV і на момент його прийняття ця колекція уже мала правовий статус заставленого майна, на яке звернено стягнення за рішенням суду на користь органу державної влади - НБУ, проте не підлягала аукціонному продажу для недопущення її втрати як такої, що має високу художню та культурну цінність.

Сам Закон № 1881- IV не містив жодних положень, які б пов`язували його виконання із подальшим укладенням договору або імперативно зобов`язували АТ "Градобанк" вступити в договірні правовідносини з Міністерством та Музеєм. Передача колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" у державну власність для реалізації вимог Закону № 1881- IV, тобто владної вказівки законодавця, могла здійснюватися шляхом прийняття відповідного підзаконного акта із деталізованим визначенням процедури такої передачі на розсуд відповідного суб`єкта владних повноважень, так як у публічно-правових відносинах відсутній елемент рівності статусів учасників правовідносин і узгодження цієї процедури із АТ "Градобанк" не вимагалося.

Натомість договірні правовідносини є відмінними за своєю правовою природою і, враховуючи рівність статусів їх учасників, передбачають як можливість узгодження ними умов договору на власний розсуд за власним бажанням, так і можливість узагалі відмовитися від укладення договору на певних умовах.

Врегулювання правовідносин між особами шляхом укладення цивільно-правового договору свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер їх взаємодії.

Процедура передачі колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" у державну власність встановлена договором між АТ "Градобанк", Міністерством та Музеєм, а не управлінським актом, тому кожен із учасників мав рівні права та можливість вплинути на зміст договору, погодити або не погодити запропоновані іншою стороною умови і навіть відмовитися від договору на умовах, які є неприйнятними для нього.

Такі права випливають зі статей 3, 6, 626, 627, 628 ЦК України, згідно з якими договором вважається добровільна домовленість сторін щодо встановлення, зміни або припинення їх цивільних прав та обов`язків на узгоджених ними умовах.

За таких обставин неможливо погодитися із твердженнями АТ "Градобанк" про те, що договір від 22.12.2005 року № 279 укладений виключно в зв`язку з підкоренням імперативній вказівці законодавця та для реалізації прийнятого раніше Закону № 1881- IV.

На користь цього свідчать і пункти 1.1, 2.1.1, 2.2.1 та 3.3 договору, де постійно вказується на правовий статус колекції як заставлено за договором застави (закладу) від 05.11.1996 року майна, за рахунок якого піддягає погашенню заборгованість за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24.

Правова природа договірних правовідносин, характерним для яких є саме добровільність дій учасників, виключає елемент примусу, а для виконання Закону № 1881- IV не потребувалося укладення договору, тому підписання АТ "Градобанк" договору від 22.12.2005 року № 279 у відповідній редакції свідчить про наявність у банка наміру за власною волею вступити у правовідносини на попередньо погоджених умовах.

Такий намір пояснюється тим, що АТ "Градобанк" має статус боржника перед НБУ за кредитним договором від 04.06.1996 № 24 і в рахунок погашення заборгованості на передану в заставу колекцію творів образотворчого мистецтва уже звернено стягнення за рішенням суду, тому банк не міг самостійно визначати юридичну долю колекції і його права як власника щодо розпорядження нею обмежені.

При цьому частиною колекції, вартість якої перевищувала суму заборгованості, АТ "Градобанк" також не міг розпоряджатися на власний розсуд незалежно від чинності Закону № 1881- IV, так як постановою Верховної Ради України "Про заборону продажу колекції образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" проведення аукціонного продажу зазначеної колекції заборонено, що свідчить про обмеження можливості її відчужувати. Дана постанова є чинною і тому банк не міг самостійно вчиняти будь-які дії та приймати рішення, які стосувалися долі відповідних творів образотворчого мистецтва.

При цьому держава, забороняючи продаж колекції, керувалася спрямованістю своєї діяльності на збереження і охорону культурної спадщини, а також наявністю у неї переважного права на набуття права власності на визнану національним культурним надбанням колекцію творів образотворчого мистецтва.

Згідно зі статтею 54 Конституції України охорона культурної спадщини, збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, є обов`язком держави.

Верховна Рада України, надавши колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" статус об`єкта національного культурного надбання і захистивши його шляхом заборони аукціонної реалізації, встановила правові гарантії збереження творів колекції як унікальних культурних цінностей українського народу.

Згідно із статтею 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради № 6673-ХІ, кожна держава - сторона цієї Конвенції, визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної спадщини, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї.

У спірних правовідносинах держава в особі уповноважених органів має на меті реалізувати переважне право на придбання музейних зібрань, які визнані національним надбанням і належать юридичній особі, що ліквідується.

Відповідно до статей 26, 28 Закону України "Про заставу" заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов`язання. Право застави припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання у разі придбання заставодержателем права власності на майно, а також у разі примусового продажу заставленого майна.

Держава в особі Верховної Ради України заборонила НБУ аукціонний продаж колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк", адже держава як заставодержатель мала переважні права на них.

Подібні правові конструкції, що передбачають переважне право держави, а отже, пріоритетність суспільних інтересів, присутні також і в іншому законодавстві.

Так, основою спеціального законодавства, що регулює суспільні відносини в галузі музейної справи, встановлює правові, економічні, соціальні засади наукового комплектування, вивчення, збереження та використання пам`яток духовної культури, діяльності музейних закладів в Україні, є Закон України "Про музей та музейну справу".

Відповідно до статті 15 цього Закону Музейний фонд України є національним багатством України, невід`ємною складовою культурної спадщини України, яка охороняється законом.

Стаття 10 вказаного Закону містить положення про те, що у разі ліквідації підприємства, установи та організації, при (у складі) яких діють музеї, а також у разі ліквідації музеїв, які діяли на громадських засадах, їх музейні зібрання та колекції асортиментних кабінетів, окремі предмети музейного значення, придбані за кошти державного та місцевих бюджетів, передаються до відповідних профільних музеїв у порядку, передбаченому Положенням про Музейний фонд України. У разі ліквідації музеїв, заснованих на приватній формі власності, переважне право на придбання музейних зібрань за інших рівних умов має держава.

Згідно з пунктом 12 Положення про Музейний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.07.2000 року № 1147, приймання і передача музейних предметів та предметів музейного значення на постійне або тимчасове зберігання до музеїв здійснюються за відповідними актами на підставі рішень фондово-закупівельної комісії. В акті зазначаються форма передачі предметів музейного значення (закупівля, дарування, пожертвування), заповіт, рішення суду про передачу культурних цінностей у власність держави), відомості про їх історію, походження і побутування. До актів додаються копії документів, що підтверджують право власності на визначені в них культурні цінності.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що існуючі законодавчі механізми передбачають можливість держави на оплатній основі отримувати у державну власність культурні цінності та надають їй переважне право на вказані цінності, підтверджуючи таким чином пріоритетність суспільних інтересів у культурній сфері. У даній справі держава, окрім наявності у неї переважного права на придбання визнаної національним надбанням колекції творів образотворчого мистецтва, також має статус заставодержателя в особі її органу - НБУ, а тому має безумовний пріоритет на придбання спірної колекції.

Окрім того, передаючи колекцію творів образотворчого мистецтва у заставу за договором застави (закладу) від 05.11.1996 року, АТ "Градобанк", з урахуванням правової природи заставних правовідносини, знало і повинно було розуміло можливі наслідки у виді звернення стягнення на це майно у разі невиконання кредитного зобов`язання, проте добровільно прийняло не себе відповідний ризик втрати права власності на майно та засвідчило згоду на обмеження прав щодо розпорядження ним на період дії застави.

Тож вбачається, що на дату укладення договору від 22.12.2005 року № 279 фактичні обставини полягали в тому, що на колекцію творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк" звернено стягнення, проте вона не могла бути реалізована на аукціоні через відповідну заборону і її подальша юридична доля була невизначена, в свою чергу АТ "Градобанк" мало несплачену кредитну заборгованість перед НБУ, яка підлягала погашенню за рахунок заставленого майна, механізм реалізації якого заблокований. Ці обставини і те, що в силу вимог чинного законодавства діяльність держави повинна спрямовуватися на збереження та охорону культурної спадщини, зумовили необхідність пошуку механізму урегулювання питання щодо подальшої долі колекції та погашення кредитної заборгованості АТ "Градобанк" перед НБУ і суд приходить до висновку, що такий механізм сторони узгодили на договірних засадах.

Договором визначалася детальна процедура отримання АТ "Градобанк" грошового відшкодування за колекцію творів образотворчого мистецтва і погашення його кредитної заборгованості перед НБУ, тому укладення та виконання такого договору, за умови добросовісної поведінки АТ "Градобанк", не могло не відповідати його інтересам, що також свідчить про добровільність вступу в договірні правовідносини.

За таких умов суд вважає, що визнання частково неконституційними положень Закону № 1881- IV не вплинуло на суть і зміст правовідносин між сторонами за договором від 22.12.2005 року № 279 і не спростувало та не змінило жодну із передумов його укладення.

З наведених підстав суд критично оцінює доводи НБУ, яке також наполягає на тому, що підставою укладення договору була необхідність виконання вимог Закону № 1881- IV, та вказує, що НБУ не є стороною за договором від 22.12.2005 року № 279 і не приймало участі в його укладенні, тому не володіє достатньою інформацією і не може оцінювати волевиявлення сторін договору та причини, які спонукали їх до його укладення.

Окремо суд звертає увагу на те, що визначені Законом № 1881- IV та договором від 22.12.2005 року № 279 процедури передачі колекції творів образотворчого мистецтва в державну власність мали суттєві відмінності. Зокрема, Закон № 1881- IV покладав обов`язок із проведення розрахунків з НБУ на Кабінет Міністрів України і передбачав передачу колекції напряму від НБУ до Музею. Натомість при укладенні договору від 22.12.2005 року № 279 сторонами погоджено, що безпосередній розрахунок із НБУ проводитиме Музей, після чого колекція в зв`язку з припиненням основного зобов`язання втратить статус заставленого майна і повернеться у володіння АТ "Градобанк", на яке покладено обов`язок передати її на постійне зберігання Музею.

Суд приходить до висновку, що відмінності встановлених Законом № 1881- IV та договором від 22.12.2005 року № 279 процедур, кожна із яких є самостійною, викликані тим, що договір від 22.12.2005 року № 279 укладений з метою остаточного вирішення питання реалізації колекції як заставленого майна, яке в разі припинення основного зобов`язання у зв`язку з його виконанням підлягає поверненню заставодавцю. Наявність зазначених відмінностей свідчить, що договір від 22.12.2005 року № 279 є самостійним правочином і укладений не на виконання Закону № 1881- IV, а для врегулювання АТ "Градобанк", Міністерством і Музеєм спірних правовідносин у добровільному порядку на договірних засадах поза межами механізму, визначеного цим Законом.

Також суд не погоджується з твердженнями АТ "Градобанк" про існування усіх визначених частиною другою статті 652 ЦК України умов, сукупність яких є підставою для розірвання договору в разі настання істотної зміни обставин, які передували його укладенню.

Щодо першої умови АТ "Градобанк" зазначає про укладення договору від 22.12.2005 року № 279 на виконання імперативної вимоги Закону № 1881- IV і неможливість спрогнозувати, що певні положення цього Закону будуть у майбутньому визнані неконституційними.

Проте договір від 22.12.2005 року № 279 укладений не на виконання вказівки законодавця, а на підставі волевиявлення сторін, тому він є автономним від Закону № 1881- IV. Крім того, варто розрізняти правові інститути розірвання договору та оспорення його дійсності, оскільки, заявляючи про розірвання договору, сторона визнає, що на момент його укладення діяла добровільно, бажала вступити в правовідносини на відповідних умовах і досягти визначених договором наслідків, проте в подальшому у зв`язку зі зміною фактичних обставин вона вимушена від договору відмовитися.

Натомість АТ "Градобанк" зазначає, що на момент укладення договору діяв не добровільно, а підкоряючись владному розпорядженню, і за відсутності такого розпорядження не вступив би у договірні правовідносини. Проте такі доводи мають правове значення при оспоренні дійсності договору з підстав його укладення з дефектом волі, що є відмінним від правового інституту розірвання договору.

Щодо другої умови, на яку посилається банк, а саме неможливість будь-якого впливу на прийняття рішень Конституційним Судом України і неможливість відвернення цієї обставини незважаючи на всю турботливість та обачність, дане твердження не має правового значення, так як ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008 не впливає на зміст і суть правовідносин сторін за договором від 22.12.2005 року № 279. Укладення договору від 22.12.2005 року № 279 відбулося з метою узгодження і деталізації процедури звернення стягнення на заставлене майно, яким є колекція творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк", у порядку виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 01.06.1998 і ці обставини, які викликали необхідність укладення договору, не змінилися.

Суд також відхиляє посилання АТ "Градобанк" на те, що виконання договору після істотної зміни обставин, під чим банк розуміє визнання частково неконституційними положень Закону № 1881- IV, порушить співвідношення майнових інтересів сторін і АТ "Градобанк" у значній мірі буде позбавлене того, на що розраховувало при укладенні договору.

Банк вказує, що отримані ним грошові кошти могли бути спрямовані на погашення вимог кредиторів у справі про банкрутство, проте відшкодування, яке передбачалося Законом № 1881- IV і договором від 22.12.2005 року № 279, так і не було виплачене.

Проте з поданих сторонами доказів і встановлених на їх підставі фактичних обставин вбачається, що блокування виконання договору від 22.12.2005 року № 279 здійснювалося саме АТ "Градобанк", поведінка якого як сторони договору не відповідала критерію добросовісності.

Так, сторонами не заперечується, що на виконання договору від 22.12.2005 року № 279 в грудні 2005 року Музей перерахував НБУ 9 497 100 гривні на погашення заборгованості АТ "Градобанк" і наступним етапом передбачалося укладення додаткової угоди щодо врегулювання порядку відшкодування іншої частини вартості колекції.

У 2006 та 2007 роках Музей розробляв проекти відповідних додаткових угод, які направлялися для погодження ліквідатору АТ "Градобанк", тобто останнє в разі послідовності своєї поведінки як сторони договору мало реальну можливість отримати повне грошове відшкодування. Проте листами від 20.12.2006 та від 14.12.2007 ліквідатор АТ "Градобанк" відмовився від підписання додаткових угод, посилаючись на відсутність згоди комітету кредиторів та наявність чинних судових рішень про включення колекції творів образотворчого мистецтва до складу ліквідаційної маси банкрута і встановлену судом заборону вчиняти будь-які дії щодо цього майна.

Разом з тим стаття 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції, чинній у відповідний період, встановлювала, що майно банкрута, яке є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує. Таким чином сам по собі факт включення колекції творів образотворчого мистецтва до складу ліквідаційної маси не перешкоджав підписанню додаткових угод.

Тобто, уклавши договір і прийнявши на себе відповідні зобов`язання, АТ "Градобанк" безпідставно блокувало передачу колекції державі як у рамках справи про банкрутство, так і в окремому судовому процесі, наполягаючи на нікчемності договору від 22.12.2005 року № 279 і відсутності в АТ "Градобанк" зобов`язань за ним.

Фактично неотримання повного відшкодування вартості колекції, на що вказує банк як на підставу розірвання договору, відбулося виключно через недобросовісну поведінку самого АТ "Градобанк".

Передбачене законодавством обмеження щодо розірвання договору з ініціативи однієї із сторін за відсутності згоди інших сторін встановлене для забезпечення стабільності і послідовності цивільних правовідносин та реалізації таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність і розумність, оскільки сторона не може відмовлятися від виконання умов договору, керуючись лише власним розсудом.

Додатковою гарантією в такому випадку є визначення законодавцем сукупності умов, за одночасної наявності яких можливе розірвання договору. При перевірці існування цих умов враховується турботливість і обачність поведінки сторони договору, яка заявляє про його розірвання, і розмір тих втрат, які вона може зазнати через зміну істотних обставин, які передували укладенню договору. Також характерним є те, що ці обставини виникають незалежно від волі заінтересованої сторони і вона не могла їх виникнення ні передбачити, ні відвернути.

Водночас якщо обставини, на які посилається сторона як на підставу розірвання договору, виникли через її умисну недобросовісну поведінку, такі обставини не можуть враховуватися при вирішенні питання про розірвання договірних правовідносин, оскільки вони штучно створені заінтересованою стороною для уникнення від виконання зобов`язань.

Суд дійшов висновку, що поведінка АТ "Градобанк" у договірних правовідносинах із Музеєм та Міністерством не була добросовісною і послідовною, а неотримання повної вартості відшкодування колекції творів образотворчого мистецтва є наслідком виключно прийнятих банком рішень про відмову в підписанні додаткових угод і блокування ним закінчення процедури виконання договору від 22.12.2005 року № 279. Таким чином, порушення майнових інтересів АТ "Градобанк" відбулося не у зв`язку з істотною зміною обставин, які передували укладенню договору від 22.12.2005 року № 279, а є результатом недобросовісної поведінки самого банку щодо інших сторін договору.

Суд відхиляє як необґрунтовані викладені у поясненнях НБУ доводи про те, що право банку на отримання від держави в особі Міністерства шляхом розрахунків із Музеєм грошових коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості АТ "Градобанк" та кореспондуючий цьому праву обов`язок передати колекцію творів образотворчого мистецтва Музею виникли саме на підставі Закону № 1881- IV і припинилися із визнанням його положень частково неконституційними.

Так, право НБУ на отримання 9 497 071,97 гривні кредитної заборгованості першочергово ґрунтується на кредитному договорі від 04.06.1996 року № 24, а обов`язок повернути предмет застави заставодавцю після погашення заборгованості - на договорі застави (закладу) від 05.11.1996.

Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя, є закладом (статті 1, 44 Закону України "Про заставу").

У статті 20 Закону України "Про заставу" закріплено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Зазначені положення законодавства дають підстави для висновку, що після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008 НБУ не втратило право вимагати погашення кредитної заборгованості на суму 9 497 071,97 гривні і за загальними правилами цивільного законодавства, а саме за змістом статті 528 ЦК України і статті 20 Закону України "Про заставу", такий обов`язок може виконати і третя особа.

Одночасно статтею 28 Закону України "Про заставу" встановлено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Статтею 45 цього Закону покладено на заставодержателя обов`язок негайно повертати предмет закладу після виконання заставодавцем або третьою особою забезпеченого закладом зобов`язання.

Тобто після отримання від Музею 9 497 071,97 гривні в порядку виконання кредитних зобов`язань АТ "Градобанк" у НБУ виник обов`язок повернути банку заставлене майно, а той, в свою чергу, згідно з договором від 22.12.2005 року № 279 зобов`язаний передати його Музею.

За таких обставин суд приходить до висновку, що дії НБУ з повернення отриманих на погашення кредитної заборгованості 9 497 071,97 гривні Музею та поновлення обліку боргу АТ "Градобанк" не відповідають ні вимогам законодавства та кредитного і заставного договорів, ні тим правовідносинам, які склалися між сторонами, так як після виконання основного зобов`язання замість боржника іншою особою застава припинилася і заставодержатель повинен був повернути предмет закладу заставодавцю, тобто колекцію належало передати АТ "Градобанк".

Суд відхиляє доводи НБУ про те, що при поверненні платежу в сумі 9 497 071,97 гривні він керувався вимогами статей 69, 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", оскільки згідно з платіжним дорученням від 26.12.2005 № 646 про перерахування коштів призначенням платежу є виконання договору від 22.12.2005 року № 279, а не Закону № 1881- IV. НБУ не є суб`єктом, який уповноважений встановлювати правові наслідки, які має ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10.10.2008 року № 24-рп/2008 для дійсності чи недійсності договору від 22.12.2005 року № 279, оскільки це виключна компетенція суду, тому повернення грошових коштів, перерахованих на виконання чинного договору, було безпідставним.

Також відхиляються судом як такі, що спростовуються наявними у справі доказами, доводи про те, що порядок відшкодування АТ "Градобанк" тієї частини вартості колекції, яка перевищує суму заборгованості, не розроблений, будь-які додаткові угоди з цього питання сторонами не укладалися і кошти на відповідні відшкодування в Державний бюджет України за 2005, 2006 і 2007 роки не були закладені.

Так, у Державному бюджеті України на 2005 рік грошові кошти на викуп колекції творів образотворчого мистецтва були передбачені в сумі 9 497 100 гривень, які й були перераховані НБУ у грудні 2005 року. Крім того, у 2006 і 2007 роках Міністерством прийнято накази № 857/1/16-06 та № 867/0/16-07 про доручення розробити проект додаткової угоди та визначення наступної суми на викуп колекції з асигнувань за КПКВК 1801150 "Поповнення експозицій музеїв та репертуарів театрів і концертних організацій", проте АТ "Градобанк" відмовилося погодити і підписати розроблені проекти додаткових угод. За таких обставин посилання позивача і НБУ на порушення співвідношення майнових інтересів сторін за договором від 22.12.2005 року № 279 через непідписання додаткових угод і відсутність закладених у державному бюджеті України на відповідний рік грошових коштів є абсолютно безпідставними.

Щодо доводів про відсутність доказів виділення Музею грошових коштів на завершення будівництва нового корпусу і реконструкцію існуючих приміщень, що свідчить про неможливість виконання ним встановленого договором від 22.12.2005 року № 279 обов`язку забезпечити відповідні умови постійного зберігання художніх творів без їх пошкодження та псування, то такі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях. Відсутні будь-які конкретні відомості щодо неможливості Музею, який є одним із найбільших художніх музеїв України, створити належні умови для зберігання колекції творів образотворчого мистецтва АТ "Градобанк". Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин не надано, а пояснення учасників справи згідно з вимогами господарського процесуального законодавства не є доказами, суд відповідні твердження відхиляє.

Не мають правового значення для вирішення питання про розірвання договору посилання НБУ на те, що після сплати 9 497 100 гривні не визначено перелік 455 художніх творів, які перейшли у власність держави і підлягали передачі до державної частини Музейного фонду України. Так, на час надходження до НБУ суми в розмірі 9 497 100 гривень на погашення кредитної заборгованості АТ "Градобанк" колекція творів образотворчого мистецтва перебувала на зберіганні в НБУ, тож для виконання умов договору щодо передачі частини цієї колекції Музею НБУ повинно було повернути заставлене майно АТ "Градобанк". Невчинення НБУ таких дій унеможливило подальше виконання договору, в тому числі створення комісії з прийняття частини колекції на постійне зберігання до фондів Музею.

Суд вважає, що сам по собі факт тривалого невиконання умов договору, на що посилаються АТ "Градобанк" та НБУ, не є підставою для розірвання договору, оскільки згідно з пунктом 6.2 конкретний строк його дії не визначений і встановлено, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Крім того, таке невиконання переважно зумовлене недобросовісними діями АТ "Градобанк", яке за допомогою усіх наявних правових механізмів ухиляється від виконання його умов, а також і позицією НБУ, який, незважаючи на отримання в грудні 2005 року погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 04.06.1996 року № 24, не повернув заставлене майно заставодавцю, чим фактично заблокував передачу Музею першої частини колекції.

Суд відхиляє посилання НБУ на те, що вартість колекції значно перевищує заборгованість АТ "Градобанк", тому виконання договору від 22.12.2005 року № 279 не відповідатиме майновому інтересу боржника. Вартість колекції творів образотворчого мистецтва узгоджена сторонами при її передачі в заставу у 1996 році і її об`єктивність підтверджена експертною комісією.

Так, у пункті 1.2 договору застави (закладу) від 05.11.1996 року встановлено орієнтовну вартість колекції у розмірі 10 532 742 гривень із можливістю її уточнення відповідно до висновку експертів з цього питання. За результатами проведення оцінки вартості колекції творів образотворчого мистецтва експерти встановили, що заявлена вартість у цілому є об`єктивною, і остаточно визначили її у сумі 5 176 650 доларів США. Саме з такої вартості виходили сторони при вступі у договірні правовідносини за договором від 22.12.2005 року № 279 і будь-яких правових підстав для її зміни не встановлено.

Стверджуючи про те, що його майнові права порушені, АТ "Градобанк" умисно залишає поза увагою ту обставину, що в 1996 році НБУ прокредитувало його за рахунок державних коштів на значну суму. Надані АТ "Градобанк" і не повернені в погоджений строк 5 000 000 гривень кредиту є бюджетним коштами, які за період з 1996 року могли бути використані державою для розвитку економіки або реалізації інших цілей загальнодержавного значення та принести дохід чи відповідну суспільну користь. Крім того, у зв`язку з інфляційними процесами заборгованість АТ "Градобанк" перед НБУ, визначена в розмірі 9 497 071,97 гривні, значно знецінилася, що також завдає шкоди економічним інтересам держави. Окремо варто зазначити і про те, що зберігання творів образотворчого мистецтва з моменту укладення договору застави тривалий час здійснювалося НБУ, а після передачі картин до Музейного фонду України - Музеєм за рахунок державних коштів, тому, враховуючи необхідність створення належних умов для такого зберігання, держава продовжує нести значні витрати.

За таких обставин твердження про порушення майнових інтересів АТ "Градобанк" є односторонньою оцінкою фактично існуючих обставин, так як через недобросовісність АТ "Градобанк" і тривале неповернення наданого за рахунок бюджетних коштів кредиту порушені також інтереси держави, яка не отримала ні повернення кредиту із нарахованими процентами, ні заставленого майна у власність.

Частиною третьою статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, і надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень і вимог АТ "Градобанк" щодо розірвання договору від 22.12.2005 року № 279, так як фактичні обставини та положення законодавства, на які посилається позивач, не свідчать на настання істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору від 22.12.2005 року № 279, та про наявність інших, визначених статтею 652 ЦК України, умов для розірвання договору.

Судовій збір відповідно до статті 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 06.08.2020.