ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/599/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кростінді", місто Харків,

про стягнення 56 505,65 грн. (ціна позову визначена до п. 3 ч. 1 ст. 163 ГПК України)

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Харківської області звернувся позивач, Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав, із позовною заявою про стягнення з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Кростінді", суми основного боргу, що складає 38 330,00 грн., втрат від інфляції в сумі 2 019,75 грн., три проценти від простроченої суми, що складають 1 145,68 грн., пені у розмірі 9 450,00 грн., суму дострокової сплати винагороди (роялті) в сумі 5 560,22 грн. Також позивач просить відшкодувати на його користь з відповідача судові витрати: судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/599/20. Розгляд справи № 922/599/20 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

З матеріалів справи вбачається, що копії ухвал по даній справі були направлені сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адреси, зазначені позивачем у позовній заяві. При цьому, адреса відповідача, зазначена позивачем у позовній заяві, а саме: 61057, м. Харків, вулиця Римарська, будинок 30, підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Однак, поштовий конверт, у якому на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження у справі, повернулась з поштовою відміткою про невручення, у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

18 березня 2020 року, суд, з метою встановлення причини невручення поштового відправлення, скерованого на адресу відповідача, звернувся із запитам до Відділення поштового зв`язку № 57 Харківської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта».

У відповідь, 27 березня 2020 року акціонерне товариство «Укрпошта» повідомило суд, що рекомендований лист № 9362, скерований на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кростінді", був повернутий у зв`язку з відсутністю адресата (вх. № 8128 від 01 квітня 2020 року).

Відповідно до пункту 99-2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

За змістом пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

З аналізу вищевказаних положень чинного законодавства вбачається, що днем вручення відповідачеві ухвали суду про відкриття провадження у справі, в порядку пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України, є календарна дата формування підприємством зв`язку інформації щодо поштового відправлення поданого до пересилання за адресою відповідача - тобто 27 березня 2020 року.

Сам лише факт неотримання відповідачем кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з відсутністю адресата, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Згідно з частиною 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою від 02 березня 2020 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, з врахуванням розділу Х ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

10 грудня 2016 року між Приватною організацією «Українська ліга авторських і суміжних прав» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кростінді" було укладено Договір № КБР-36/12/16 (надалі - Договір), за умовами якого користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання, а Приватна організація «Українська ліга авторських і суміжних прав» надає користувачу на умовах, визначених цим Договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (роялті) на поточний рахунок Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» відповідно до умов Договору та Закону (пункт 3.1 договору).

Пунктом 3.3. Договору сторони погодили, що користувач зобов`язаний перераховувати на поточний рахунок Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» винагороду (роялті), узгоджену Сторонами у відповідних Додатках до цього Договору, не пізніше ніж за 5 днів до початку місяця, за який здійснюється платіж. У разі прострочення користувачем виконання грошового зобов`язання по договору, Приватна організація «Українська ліга авторських і суміжних прав» має право нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період за кожен день такого прострочення (пункт 3.6 договору).

Згідно пунктом 6.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2017 року, а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань - до їх повного виконання.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмову іншу сторону про припинення дії Договору протягом місяця до настання зазначеної в пункті 6.1 дати, дія договору вважається продовженою на той самий строк і на тих же умовах, і так кожного разу коли протягом місяця до завершення строку дії Договору не буде належного повідомлення про припинення. Належним повідомленням про припинення зі сторони Користувача є лист з доданим до нього Актом припинення використання творів, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін. Повідомлення про припинення дії цього Договору має бути надіслане засобами поштового зв`язку (цінним листом), при цьому належним доказом направлення повідомлення є чек відділу поштового зв`язку із зазначенням вказаних в цьому Договорі поштових реквізитів сторони на адресу якої направлено листа, а також опис вкладення з відтиском (печаткою) поштового відділу, який посвідчує відправлення зазначеного вище повідомлення.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів письмового повідомлення щодо припинення дії Договору суду не надано, тобто, відповідно до пункту 6.2 Договору, його дію продовженою на той самий строк і на тих же умовах.

Додатком № 1 до вищевказаного Договору сторонами погоджено, що закладом, в якому користувач здійснює публічне виконання творів є: «Brilliant Bar» з кількістю місць 60, розташований за адресою: м. Харків, проспект Правди, 10А.

Відповідно до пункту 1 Додатку № 2 до Договору, винагорода (Роялті) виплачується користувачем Приватній організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» щомісячними платежами та складає 700 грн. за кожен заклад користувача.

01 квітня 2018 року сторонами у додатковій угоді № 2 визначено новий перелік закладів, в якому користувач здійснює публічне виконання творів, а саме: «Brilliant Bar» з кількістю місць 60 та ресторан "Georgia" з кількістю місць 20, розташовані за адресою: м. Харків, проспект Правди, 10А. Крім того, викладено пункт 1.2 Додатку № 2 у наступній редакції: "Загальна сума щомісячної винагороди становить 1 400,00 грн. Дана додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання та діє протягом дії договору, якщо сторони не погодять інше".

Надалі, 01 січня 2019 року, сторони обумовили у додатковій угоді № 3, що загальний розмір щомісячного платежу за використання творів 1 610,00 грн."

Як зазначає позивач, оплата по договору мала була здійснена відповідачем на протязі 40 місяців, однак відповідач в порушення умов договору, оплатив лише 11 місяців та частково здійснив оплату за 12 місяць, що послугувало підставою для звернення позивача з відповідним позовом для захисту порушених прав і законних інтересів.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього суми основного боргу, що складає 38 330,00 грн., втрат від інфляції в сумі 2 019,75 грн., три проценти від простроченої суми, що складають 1 145,68 грн., пені у розмірі 9 450,00 грн. та суми дострокової сплати винагороди (роялті) в сумі 5 560,22 грн.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою він є ліцензійним договором, який є одним з видів договорів щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності. Позивач є організацією колективного управління, яка здійснює управління на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, зокрема, такими категоріями майнових прав, як використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав шляхом: публічного виконання, в тому числі на радіо і телебаченні, відтворення творів за допомогою механічного, магнітного та іншого запису, репродукування, тиражування творів образотворчого мистецтва у промисловості, відтворення аудіовізуальних творів чи звукозаписів творів в особистих цілях та інше, що підтверджується Свідоцтвом про облік організації колективного управління на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України за № 19/2011 від 24.01.2011.

Відповідно до частини 1 статті 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір (ч. 3 ст. 1109 ЦК України).

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( частина 1 статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що жодна з сторін письмово не повідомляла іншу сторону про припинення дії договору в порядку п. 6.2 Договору, а тому даний договір вважається продовженим на тих же умовах (пункти 6.1, 6.2 договору), докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

За встановлених обставин, в спірний період з жовтня 2017 року по січень 2020 року договір був чинним, недійсним не визнавався, а тому був обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання в силу припису статті 525 ЦК України не допускається.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

З урахуванням пунктів 3.1, 3.3 договору, підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 додатку № 2 до договору, пункту 1 додаткової угоди № 1 та 2 до договору, за здійснення використання творів шляхом їх публічного виконання відповідач був зобов`язаний виплачувати позивачу щомісячну винагороду (роялті) за кожен заклад відповідача щомісячно.

Відповідно до пункту 3.3 договору відповідач був зобов`язаний перераховувати на поточний рахунок позивача узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору винагороду (роялті) не пізніше ніж за 5 (п`ять) днів до початку місяця, за який здійснюється платіж.

Аналізуючи матеріали позовної заяви, суд встановив, що позивач рахує за відповідачем заборгованість за жовтень 2017 року в розмірі 600,00 грн., проти розміру роялті 700,00 грн., який узгоджений сторонами в Додатку № 2 до Договору в редакції від 10 грудня 2016 року.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог, заборгованість відповідача за жовтень 2017 року визначається в розмірі, який визначений позивачем в позовній заяві в розмірі 600,00 грн.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені договором, відповідач зобов`язаний перераховувати на поточний рахунок позивача авторську винагороду не пізніше ніж за 5 днів до початку місяця за який здійснюється платіж в розмірі, зокрема: за жовтень 2017 року в сумі 600,00 грн., з листопада 2017 року по березень 2018 року в сумі 700 грн., з квітеня 2018 року по грудень 2018 року в сумі 1 400 грн. та за період з січня 2019 року по січень 2020 року в сумі 1 610, 00 грн.

Втім, відповідач в спірний період дії договору не виконав належним чином зобов`язання щодо виплати винагороди (роялті) відповідно умов договору.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку суми основного боргу в спірний період, суд встановив, що за березень 2018 року, позивач, не врахувавши пункт 3.3 договору, помилково здійснив калькуляцію роялті в розмірі 1 400,00 грн., тобто в розмірі, який визначений сторонами в додатковій угоді від 01 квітня 2018 року, яка має строк дії - з дня її підписання (тобто з 01 квітня 2018 року), у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення основного боргу задовольняються частково, в сумі 37 630, 00 грн.

При цьому, за умовами позовної заяви вбачається, що представник підприємства-позивача формулюючи обставини справи у позовній заяві, фактично підтвердив те, що датою відліку чинності умов додаткової угоди для сторін є 01 квітня 2018 року, тобто дати підписання її сторонами (а. с. 2, том 1)

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині вчасної оплати роялті, позивачем заявлено до стягнення втрати від інфляції в розмірі 2 019,75 грн., три проценти від простроченої суми, що складають 1 145,68 грн., пеня у розмірі 9 450,00 грн., сума дострокової сплати винагороди (роялті) в розмірі 5 560,22 грн.

Відповідно до статті 614 Цивільного Кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

За умовами пункту 3.6. Договору у разі прострочення користувачем виконання грошового зобов`язання по договору, Приватна організація «Українська ліга авторських і суміжних прав» має право нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період за кожен день такого прострочення.

Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 3.6 Договору.

Суд звертає увагу позивача, що у відповідності до розрахунку, зробленого у позовній заяві, розмір пені визначений у розмірі 5 560,22 грн. (а. с. 5-12, том 1), однак прохальна частина позовної заяви містить інший розмір пені, який збільшено майже у два рази та складає 9 450,00 грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи із умов пункту 3.6 договору, приписів статті 231 ГК України, з урахуванням документально обґрунтованої сумі рояті за березень 2018 року та періоду прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд зазначає, що арифметично вірною сумою до стягнення пені є сума у розмірі 5 437,96 грн.

Крім вимоги щодо стягнення з відповідача пені, позивач зазначає на вимогу про стягнення 5 560,22 грн. суми дострокової сплати винагороди (роялті).

Проте, з аналізу матеріалів справи, позивачем жодним чином не обґрунтовано в правовому полі обставини, які слугують підставою даної позовної вимоги.

Наявний договір № КБ-36/12/16 від 10 грудня 2016 року не містить умов та підстав для нарахування позивачем відповідачу суми дострокової сплати винагороди (роялті), що нівелюється можливість для суду застосувати до спірних правовідносин частину 2 статті 193, частину 1 статті 216 та частину 1 статті 218 Господарського кодексу України, за умовами яких учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність виключно на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором. Посилань на відповідну норму Закону України, яка надає право позивачу, без погодження в договорі суми дострокової сплати винагороди (роялті), звертатись із вимогою до суду про стягнення відповідної суми, не наведено.

Крім того, суду є незрозумілим вихідні дані нарахування суму дострокової сплати винагороди (роялті) та алгоритм визначення позивачем суми у розмірі 5 560,22 грн., її бази для нарахування, та пункти договору на підставі яких, здійснено відповідне нарахування.

У сукупності зазначеного, враховуючи, що умови договору не містять порядок та підстави нарахування суми дострокової сплати винагороди (роялті), а отже відсутня згода сторін взяти на себе певні зобов`язання (як-то сплату дострокової винагороди (роялті)), позивачем не наведено норми матеріального права, які надають йому право поза договірними відносинами здійснювати відповідне нарахування, суд відмовляє позивач у стягненні з відповідача 5 560,22 грн. суму дострокової сплати винагороди (роялті)

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Враховуючи відсутність, як на законодавчому рівні (протилежного позивачем не доведено в матеріалах позовної заяви), так в договірній площині можливості повернення відповідачем позивачу суми дострокової сплати винагороди (роялті), суд не знаходить підстав для стягнення суму дострокової сплати винагороди (роялті) у сумі 5 560,22 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних - 1 145,68 грн. та інфляційних втрат - 2 019,75 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, господарський суд вважає його таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на те, що позивач вказує за березень 2018 року базову суму для розрахунку в розмірі 1 400,00 грн. проти вірної 700,00 грн. Здійснивши власний перерахунок сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за допомогою програмного забезпечення «Ліга-Закон», з урахуванням умов договору, вірної суми заборгованості прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, суд вважає, що арифметично вірними сумами до стягнення є 1 106,80 грн. 3% річних та 1 803,91 грн. інфляційних втрат.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн., суд зазначає наступне.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Кодексу).

У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи 12 лютого 2020 року між Адвокатським об`єднанням «Інтелкрафтс» (адвокатське об`єднання) та Приватною організацією «Українська ліга авторських і суміжних прав» (клієнт) укладено договір № 8.217-А про надання професійної правничої допомоги, у відповідності до якого адвокатське об`єднання зобов`язується надавати клієнту професійну правничу допомогу в обсязі і на умовах, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується прийняти і оплатити надану йому правову допомогу.

Сторонами договору у пункті 3.1 договору узгоджено, що за надання професійної правничої допомоги клієнт сплачує адвокатському об`єднанню винагороду у наступних розмірах, зокрема, за підготовку позовної заяви, звернення до суду та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції - 6000,00 грн. За результатами надання професійної правничої допомоги на кожній стадії судового процесу складається акт, що підписується представниками кожної із сторін. В акті зазначається, яка саме правнича допомога була надана та її вартість.

Системний аналіз норм законодавства визначає дві форми винагороди (гонорара) адвоката - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

За наказом № 8.217 від 12 лютого 2020 року доручено здійснювати судове представництво та інше юридичне супроводження за договором про надання професійної правничої допомоги № 8.217-А від 12 лютого 2020 року адвокатам адвокатського об`єднання «Інтелкрафтс»: Хлєбнікову С.Г. та Сербуль О.Ю.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатами Хлєбнікову С.Г. та Сербуль О.Ю. професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Чинне господарське процесуальне законодавство не ставить у залежність розподіл витрат особи на професійну правничу допомогу, на користь якої ухвалено рішення, від факту оплати нею цих послуг на рахунок адвоката.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені відповідачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 Кодексу).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Кодексу).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті126 Кодексу).

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується із позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, та позицією касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1785/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 25 червня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об"єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі №922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Так, з наданого позивачем акту приймання-передачі, наданих послуг з професійної правничої допомоги, яка підлягає сплаті клієнтом від 08 квітня 2020 року, слідує, що для представництва інтересів клієнта адвокатами надано наступний перелік послуг:

- вивчення та аналіз положень договору № КБР-36/12/16 (200,00 грн.),

- надання консультації клієнту щодо порядку стягнення заборгованості, участі у нарадах клієнта з питань збирання доказів виконання договору № КБР-36/12/16 (300,00 грн.),

- складання тексту позовної заяви (3 000,00 грн.),

- роздруківка, посвідчення копій документів (750,00 грн.),

- надання консультації клієнту з приводу відкриття провадження у справі, порядку і строків судового розгляду, роз`яснення клієнту змісту ухвал суду (750,00 грн.),

- підготовка процесуальних документів (1 000,00 грн.),

Як вже було зазначено вище, між позивачем та адвокатом (адвокатським об`єднаням «Інтелкрафтс») досягнута домовленість щодо розміру винагороди за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції у розмірі 6 000,00 грн.

Разом з тим, акт приймання-передачі наданих послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18).

З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг у суді першої інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось), на думку суду у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн., стосовно якої подано заяву про розподіл, не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 400,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Даний правовий висновок суд обґрунтовує наступним.

Перш за все, суд враховує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності та фактично є спором про стягнення заборгованості за договором із застосуванням пункту договору щодо наслідків построчення (пеня) та ст. 625 ЦК України, до якого наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Спілкування людини з адвокатом у контексті правової допомоги підпадає під сферу приватного життя, оскільки це надає захиснику можливість приймати обґрунтовані рішення. Звідси випливає, що будь-то в контексті допомоги з цивільного чи кримінального судочинства або в контексті звернення до загальної юридичної консультації, особи, які звертаються до адвоката, можуть обґрунтовано очікувати, що їхні повідомлення є приватними та конфіденційними. На це звернув увагу Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Алтай проти Туреччини» (Altay v. Turkey (No. 2), заява №11236/09, рішення від 09 квітня 2019 року).

В світлі зазначеного, господарський суд вважає необґрунтованими вимоги про стягнення 1050,00 грн. як вартості наданих консультації клієнту (щодо порядку стягнення заборгованості, участі у нарадах клієнта з питань збирання доказів виконання договору № КБР-36/12/16 та з приводу відкриття провадження у справі, порядку і строків судового розгляду, роз`яснення клієнту змісту ухвал суду), оскільки вони не стосуються підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції, та, у відповідності до практики Европейського Суду з прав людини, є сферою приватного життя. Окрім того, адвокатом в підтвердження проведення консультацій не надано будь-яких доказів, що є порушенням принципів, які закладені в основу господарського судочинства, зокрема, принципу змагальності, за умовами якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.

З урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції, суд вважає необґрунтованими вимоги про стягнення 550,00 грн. як вартості щодо здійснення підготовки та подання позовної заяви (вивчення та аналіз положень договору № КБР-36/12/16, складання тексту позовної заяви, роздруківка, посвідчення копій документів), оскільки дана сума не відповідає критерію реальності таких витрат у цій справі, у зв`язку з чим компенсації вартості виконаної роботи підлягає стягненню з відповідачів лише у сумі 3 400,00 грн.

Підготовка процесуальних документів, як надана адвокатом позивачеві послуга, яка оцінена в розмірі 1000,00 грн., не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в статтях 1, 19 закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а тому витрати на здійснення вказаної послуги не можуть бути відшкодовані, як витрати на професійну правничу допомогу. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 9901/264/19 від 04 листопада 2019 року.

Враховуючи конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви відповідача про розподіл судових витрат і стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 400,00 грн.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252, розділом Х Господарського процесуального кодексу України, господарський суду Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кростінді" (61057, місто Харків, вул. Римарська, будинок 30, ідентифікаційний код юридичної особи 37188192) на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, будинок 23, офіс 1016, ідентифікаційний код юридичної особи 37396233) суму основного боргу в розмірі 37 630, 00 грн., пеню в розмірі 5 437,96 грн., 3% річних у розмірі 1 106,80 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 803,91 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 400,00 грн. а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 1 710,40 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 12 серпня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко