ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

14.07.2020 Справа № 905/657/20

Господарський суд Донецької області у складі
судді Фурсової С.М.
при секретарі судового засідання Корецькій А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (юридична адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок № 1-Д; адреса для листування: 49027, місто Дніпро, а/с 1800, )

до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

про стягнення 124 752,41 гривень, -

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У

До господарського суду Донецької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 124 752,41 гривень, з яких: 12 410,61 гривень заборгованість за кредитом, 34 708,03 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 71 157,32 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 6 476,45 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач 01.06.2013 було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої він приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування б/н від 01.06.2013 та взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору. Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитний ліміт, однак відповідач належним чином не виконав свого обов`язку щодо повернення кредиту та сплати інших платежів, передбачених умовами договору, що й зумовило звернення позивача до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою суду від 29.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/657/20 за правилами загального позовного провадження. призначено перше підготовче засідання на 26.05.2020, встановлено строк позивачу та відповідачу для подання до суду заяв по суті справи.

Враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд відповідно до положень статті 176 ГПК України звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На адресу суду 12.05.2020 від ГУ ДМС України в Донецькій області надійшла відповідь, що Всемирний О.В. за адресою вказаною у позовній заяві ( АДРЕСА_1 ) зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться.

Від відповідача на адресу суду 25.05.2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній з наявністю заборгованості не погодився, вказав, що з Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлений не був, повідомлень про зміну кредитного ліміту не отримував, акту-звірки банк з ним не проводив. Повідомив, що перебуває на військовій службі в військовій частині, приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції та відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на пільги передбачені нормами вказаного закону. Також, посилався на непідсудність даного спору господарському суду, просив закрити провадження у справі

Ухвалою суду від 26.05.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 30.06.2020. Встановлено строк позивачу для надання суду доказів ознайомлення відповідача з «Умовами та правилами надання банківських послуг» на дату підписання заяви про відкриття поточного рахунку; відповідачу доказів проходження військової служби на момент розгляду справи з метою вирішення питання про наявність підстав для зупинення провадження у справі у відповідності до п.3 ч.1 ст.227 ГПК України. Сторонам продовжено строк для надання суду заяв по суті справи, доказів, які мають значення для вирішення справи.

Від Військово-цивільної адміністрації міста Волноваха Донецької області 28.05.2020 надійшла відповідь щодо місця реєстрації Всемирного О.В., в якій зазначено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

На електронну адресу суду 05.06.2020 надійшла відповідь позивача на відзив. Однак вказаний документ Електронним кваліфікованим підписом не скріплений, про що складено довідку №04-18/2079 від 05.06.2020 за підписом заступника начальника відділу аналітичного та інформаційного забезпечення.

Положення ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначають, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Відповідно до п. 8 ст. 42 ГПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

З аналізу вказаних норм випливає, що такі документи без накладення електронного кваліфікованого підпису, не можуть вважатися оригіналами документів та, відповідно, прийматись судом.

У паперовій формі відповідь позивача на відзив надійшла на адресу суду 09.06.2020. Так, представник позивача наголошував на тому, що спір підлягає вирішенню саме в порядку господарського судочинства, адже кредитний договір укладався саме з фізичною особою-підприємцем. Зазначив, що підписавши Заяву про приєднання від 01.06.2013, відповідач підтвердив факт ознайомлення з Умовами та правилами, а тому у сукупності вказані документи складають договір банківського обслуговування. До вказаних тверджень додав постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного суду №923/760/18 від 08.07.2019.

Від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якій останній наголошував на необхідності закриття провадження у справі, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. На виконання вимог ухвали суду від 26.05.2020 надав копію контракту та довідки про проходження військової служби.

На електронну адресу суду 30.06.2020 від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Однак вказаний документ Електронним кваліфікованим підписом не скріплений, про що складено довідку №04-18/2599 від 30.06.2020 за підписом начальника відділу аналітичного та інформаційного забезпечення.

Як зазначалось вище, такі документи без накладення електронного кваліфікованого підпису, не можуть вважатися оригіналами документів та, відповідно, прийматись судом.

За результатами підготовчого засідання 30.06.2020, враховуючи, що всі питання, передбачені ст. 182 ГПК України вирішено, судом вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 14.07.2020, продовжено учасникам справи строк на подання доказів до початку розгляду справи по суті.

На електронну адресу суду 06.07.2020 від позивача надійшли пояснення.

Однак вказаний документ Електронним кваліфікованим підписом не скріплений, про що складено довідку №04-18/2730 від 06.07.2020 за підписом начальника відділу аналітичного та інформаційного забезпечення.

Як зазначалось вище, такі документи без накладення електронного кваліфікованого підпису, не можуть вважатися оригіналами документів та, відповідно, прийматись судом.

У паперовій формі пояснення надійшли на адресу суду 06.07.2020.

У судове засідання 14.07.2020 представники сторін не з`явились.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Вирішуючи питання про наявність підстав для зупинення провадження у справі у відповідності до п.3 ч.1 ст.227 ГПК України суд виходив з наступного.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Тобто, процесуальний закон пов`язує обов`язкове зупинення провадження у справі з одночасним існуванням двох обставин:
перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань;
їх переведення на воєнний стан або залучення до проведення антитерористичної операції.
Отже, власне факт перебування сторони у складі Збройних Сил України за відсутності достовірних та однозначних відомостей про їх переведення на воєнний стан або залучення до проведення антитерористичної операції не може бути достатньою підставою для зупинення провадження у справі.

З поданих відповідачем довідок та Контракту від 30.01.2018 судом встановлено, що відповідач, Всемирний О.В., дійсно на теперішній час перебуває у складі Збройних Сил України.

В період з 23.04.2019 по 08.06.2019 та з 25.06.2019 по 21.10.2019 був залучений до проведення антитерористичної операції.

Однак, докази, які б підтверджували факт залучення відповідача з моменту відкриття провадження у справі по теперішній час до виконання завдань у зоні проведення антитерористичної операції, з якими процесуальний закон пов`язує зупинення провадження у справі, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, у суду відсутні підстави для зупинення провадження у справі №905/657/20.

Крім того, перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі може стати підставою для зупинення провадження у справі (п.1 ч.1 ст.228 ГПК України).

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

01.06.2013 відповідачем, Фізичною особою-підприємцем Всемирним Олегом Валерійовичем, підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за змістом якої клієнт відкрив поточний рахунок у національній валюті (гривні) № НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_3 ).

Позивачем надано до матеріалів справи копії відповідної Заяви, Довідку №30603MR72S019 від 16.03.2020 про розмір встановлених кредитних лімітів, Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (розділ 3.18), частину Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» (розділи 1.2. та 1.6.), що діяла станом на 01.06.2013.

Як зазначає позивач, відповідно до п.3.18.1.1 наведених вище Умов кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту, банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт-банк, sms-повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

За змістом п.3.18.1.3 Умов, кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплати відсотків та винагороди.

Пункт 3.18.1.6 Умов визначає, що ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши Угоду, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту провадиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт-банк, sms-повідомлення або інших).

Проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі «Угода») (п.3.18.1.8 Умов).

Згідно п.3.18.2.3.4 Умов, банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами, змінити умови кредитування зажадати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі шляхом подання відповідного повідомлення.

За змістом розділу 3.18.4.1 Умов, за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована процентна ставка). Порядок розрахунку відсотків: за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (далі - період, в який дебетове сальдо підлягає обнуленню), розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою у розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.3.18.4.1.1); при необнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, клієнт сплачує банку за користування кредитом відсотки в розмірі 24% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулінню (п.3.18.4.1.2); у разі непогашення кредиту впродовж 90 днів з дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулінню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, з який дебетове сальдо підлягало обнулінню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.3.18.4.1.3).

Під «непогашенням кредиту» мається на увазі не виникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня (п.3.18.4.1.1.4 Умов).

Пунктом 3.18.4.4 Умов передбачено, що клієнт сплачує банку винагороду за використання ліміту відповідно до п.п.3.18.1.6, 3.18.2.3.2, 1-го числа кожного місяця в розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг.

Розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється в дату сплати (п.3.18.4.9 Умов).

Згідно з п.3.18.5.1 Умов при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п.3.18.2.2.2, 3.18.4.1, 3.18.4.2, 3.18.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п.п.3.18.1.8, 3.1.8.2.2.3, 3.18.2.3.4, винагороди, передбаченої п.п.3.18.2.2.5, 3.18.4.4, 3.18.4.5, 3.18.4.6, клієнт виплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А в разі реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у розмірі, зазначеному у п.3.18.4.1.3 від суми заборгованості за кожен день прострочення.

У відповідності до п.3.18.5.4 Умов, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п.п.3.18.0.5.1, 3.18.5.2, 3.18.5.3, здійснюється протягом 3-х років з дня, коди відповідне зобов`язання мало бути виконано клієнтом.

Пунктом 3.18.6.1 Умов встановлено, що обслуговування кредитного ліміту на поточному рахунку клієнта здійснюється з моменту подачі клієнтом до банку заяви на приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі) та / або з моменту надання клієнтом розрахункових документів на використання коштів у рамках кредитного ліміту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих засобів до повного виконання зобов`язань сторонами.

Згідно з Довідкою позивача №30603MR72S019 від 16.03.2020, відповідачу встановлювався кредитний ліміт на поточний рахунок №6287:

03.06.2013 4 400,00 гривень;

18.07.2013 15 000,00 гривень;

01.03.2014 15 000,00 гривень;

02.03.2014 0,00 гривень;

03.06.2014 0,00 гривень.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 11.03.2020 становить 124 752,41 гривень і складається з: 12 410,61 гривень заборгованість за кредитом, 34 708,03 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 71 157,32 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 6 476,45 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом.

Предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача заборгованості за Договором б/н від 01.06.2013 в розмірі 124 752,41 гривень і складається з: 12 410,61 гривень заборгованості за кредитом, 34 708,03 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом, 71 157,32 гривень пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 6 476,45 гривень заборгованості по комісії за користування кредитом.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого на момент виникнення правовідносин були суб`єкти господарювання.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.1,2 ст. 633 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то саме на банк покладається обов`язок довести, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У справі № 342/180/17-ц за подібного правового регулювання за позовом АТ КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування чужими коштами та пені, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі № 6-144цс14, та, посилаючись на положення статей 207,626, 628, 638, 626, 1054, 1055, 633, 634, 1056-1, 1048, 1049, 1050, 549, 551 Цивільного кодексу України, дійшла наступних висновків:

- визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки;

- умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений;

- умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування;

- враховуючи, що позивач вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 Цивільного кодексу України не заявляв, позовні вимоги аргументовані умовами кредитного договору з посиланням на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Велика Палата Верховного Суду скасувала рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості за процентами за користування чужими коштами та пені за порушення умов кредитного договору, та відмовила у цій частині у задоволенні позову.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною другою згаданої статті встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999р. у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29.11.2016р. у справі «Парафія греко-католицької церкви в м.Люпені та інші проти Румунії», заява №76943/11, §123).

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору (узгодження його умов).

Так, позивачем не подано до суду повного Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, який діяв на момент підписання Заяви б/н від 01.06.2013 та містив би не лише обов`язки споживача.

Відтак, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові №342/180/17-ц від 03.07.2019 щодо необхідності дослідження додержання письмової форми для умов, щодо яких сторони досягли згоди, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки, судом встановлено, що наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо можливості банком змінювати кредитний ліміт, порядку повідомлення споживача про зміну розміру кредитного ліміту, а також умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій та неустойки (пені) у зазначених у цьому документі розмірах і порядку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді видачу кредити саме у визначеному позивачем розмірі, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісій, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оскільки позовні вимоги у частині стягнення процентів за користування чужими коштами, комісії та штрафних санкцій обґрунтовані позивачем саме з посиланням на те, що розмір та підстави, визначені сторонами у кредитному договорі, і позивач не заявляв вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з посиланням на статті 1048, 625 Цивільного кодексу України, не надав на підтвердження своїх вимог належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування відповідачеві процентів за користування кредитними коштами, а також пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у цьому випадку.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 30.09.2019, справа № 916/2755/18 та від 01.11.2019, справа № 910/13940/18.

Крім того, суд взагалі позбавлений можливості ознайомитись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання відповідачем Заяви з огляду на неподання такого документа до суду позивачем. Відповідна редакція Умов та Правил на момент прийняття рішення у цій справі відсутня й на офіційному веб-сайті позивача.

Також, позивачем не надано доказів видачі кредиту відповідачеві, як то виписка по рахунку позивача № НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_3 ), меморіальні ордери тощо.

Саме лише встановлення кредитного ліміту не підтверджує факту видачі коштів в межах встановленого ліміту.

У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність» первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю, та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ - Закон № 2346 визначено, що розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, яке затверджено постановою Національного банку України від 18.06.2003 р. №254 - визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписки по особовим рахунках є первинним бухгалтерським документом, аналогічна позиція викладена в узагальнюючій податковій консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів № 583, що затверджень наказом ДФС України 10.02.2016 року.

Подана до суду виписка за період з 03.06.2013 по 11.03.2020 по рахунку №1234, згідно якої 10.12.2017 проведено перенесення сальдо (заборгованості) в розмірі 10 410,61 гривень на кореспондуючий рахунок №6587 не підтверджує а ні факту видачі коштів відповідачеві, а ні існування заборгованості за, начебто, укладеним кредитним договором б/н від 01.06.2013, адже за змістом Заяви про відкриття рахунку, клієнт відкрив поточний рахунок у національній валюті (гривні) № НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_3 ).

Відповідач у заявах по суті спору заперечив факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також факт отримання коштів.

За відсутності доказів видачі кредиту, умов щодо строків та порядку повернення коштів, а відтак і існування заборгованості, підстав для нарахування відповідачеві процентів за користування кредитними коштами, а також пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи проти можливості застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц, позивач зазначає, що відповідачем у справі №342/180/17-ц була фізична особа, тому на правовідносини між сторонами поширювалася дія законодавства про захист прав споживачів. Натомість у цій справі №905/657/20 відповідачем, з яким укладено кредитний договір, є фізична-особа, на яку, за твердженням АТ КБ «Приватбанк», норми законодавства про захист прав споживачів не поширюються.

На підставі наведеного АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що юридична особа в силу свого правового статусу здатна усвідомлювати значення та наслідки своїх дій, здатна ознайомитися з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку при укладенні кредитного договору. Тому, на думку позивача, при розгляді цієї справи не слід застосовувати висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц.

Натомість наголошує на необхідності застосування висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №923/760/18.

Доводи позивача щодо неможливості застосування до правовідносин сторін висновків, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц суд вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку слід виходити з наданого судом тлумачення норми права, а не суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 916/548/19, від 18.02.2020 у справі № 914/504/18.

Щодо застосування висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №923/760/18.
Як зазначалось вище, за приписами ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Окрім того, відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У своїх постановах, зокрема, від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц є саме останньою позицією Великої Палати Верховного Суду та, зважаючи на подібність матеріально-правового регулювання правовідносин у цій справі та справі № 342/180/17-ц, підлягає застосуванню господарським судом.

Щодо припинення ФОП Всемирним О.В. підприємницької діяльності на час вирішення спору.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як вже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за кредитом, процентами, комісією та пеню на підставі Кредитного договору , укладеного між ним та ФОП Всемирним О.В.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо невиконання відповідачем господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Відповідно до ст.129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 130, 185, 191, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 124 752,41 гривень, з яких: 12 410,61 гривень заборгованість за кредитом, 34 708,03 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 71 157,32 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 6 476,45 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом відмовити.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 14.07.2020 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.07.2020.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, адреса для листування: 49027, місто Дніпро, а/с 1800; )

Відповідач: Всемирний Олег Валерійович ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

Суддя С.М. Фурсова