ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.08.2020 Справа № 905/1965/19 (910/17106/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В., при секретарі судового засідання (помічника судді за дорученням) Кульбакової Л.В. у відкритому судовому засіданні розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Леді Плюс" до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія "Карпати М" та відповідача 2 Акціонерного товариства "К.Енерго" про визнання договору № 1532601 від 01.10.2008 недійсним з 01.11.2016,-

За участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача 1 - не з`явився;

від відповідача 2 - не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Леді Плюс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія "Карпати М" та відповідача 2 Акціонерного товариства "К.Енерго" про визнання договору № 1532601 від 01.10.2008 недійсним з 01.11.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачами було укладено договір № 1532601 від 01.10.2008 на постачання теплової енергії у гарячій воді для потреб багатоквартирного будинку за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 2. Позивач є власником нежилого приміщення у вказаному будинку площею 288,50 кв.м. Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6472/19 від 30.07.2018 з позивача стягнуто на користь відповідача-1 64.931,07 грн заборгованості за теплову енергію за періоди з 01.11.2016 по 01.04.2017 та з 01.11.2017 по 01.04.2018. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним з моменту звернення ТОВ «Управляюча компанія «Карпати М» з позовом до ТОВ «Леді Плюс», оскільки договір № 1532601 від 01.10.2008 порушує права позивача на належний порядок отримання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, а також враховуючи те, що відповідач-1 не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України "Про теплопостачання" та ліцензіатом у сфері теплопостачання, не є балансоутримувачем або управителем багатоквартирного будинку та позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 11.02.2020 матеріали справи №910/17106/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Леді Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Карпати М" та Акціонерного товариства "К.Енерго" про визнання договору № 1532601 від 01.10.2008 припиненим з 01.11.2016 передано за підсудністю до Господарського суду Донецької області для розгляду в межах справи № 905/1965/19 про банкрутство Акціонерного товариства "К.Енерго".

10.03.2020 матеріали позовної заяви у справі №910/17106/19 надійшли до Господарського суду Донецької області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2020 для розгляду даної справи визначено суддю Зекунова Е.В.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 16.03.2020 прийнято до провадження справу № 910/17106/19. Підготовче судове засідання призначено на 15.04.2020 року.

02.04.2020 на електронну пошту Господарського суду Донецької області від представника позивача надійшло клопотання б/н від 02.04.2020, в якому останній просив суд відкласти судове засідання на час після припинення обмежувальних заходів, запровадженими в Україні та у місті Києві на забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, спрямованими на запобігання поширенню нової коронавірусної інфекції.

13.04.2020 до Господарського суду Донецької області факсимільним зв`язком від представника відповідача 1 надійшло клопотання №99 від 13.04.2020, в якому останній просив суд відкласти підготовче судове засідання на іншу дату після скасування обмежень та закінчення періоду карантину в Україні.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 15.04.2020 відкладено підготовче засідання на 14.05.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 14.05.2020 повідомлено учасників справи, що розгляд справи, призначений на 14.05.2020 не відбудеться та зазначено, що про дату та час проведення судового засідання учасники справи будуть повідомленні додатково ухвалою Господарського суду Донецької області після закінчення дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами).

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 17.06.2020 відкладено підготовче засідання на 15.07.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 15.07.2020 закрито підготовче провадження у справі №905/1965/19 (910/17106/19) та призначено розгляд справи по суті на 03.08.2020 року.

31.07.2020 на електронну адресу господарського суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03.08.2020 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія "Карпати М" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відмовлено.

03.08.2020 через засоби факсимільного зв`язку суд отримав заяву відповідача 1, в якому останній просить суд продовжити розгляд справи по суті та перенести судове засідання на іншу дату.

03.08.2020 через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи з причин, викликаних обмежувальними карантинними заходами.

У судове засідання 03.08.2020 представники сторін не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи та заяву відповідача 1 про відкладення розгляду справи та про продовження розгляду справи по суті, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 20.05.2020 №392 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №500) дія карантину, встановленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, була продовжена до 31.07.2020, а постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 - до 31.08.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

В той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України).

Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Враховуючи вищезазначене суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та заяву відповідача 1 про відкладення розгляду справи та про продовження розгляду справи по суті.

Статтями 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз`яснено, що у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. З огляду на вищевикладене, господарський суд розглядає справу в порядку ст.ст.80, 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Леді Плюс" є власником нежилого приміщення площею 288,50 кв.м. в будинку № 2 по вулиці Велика Васильківська (колишня назва вулиці Червоноармійська) у м. Києві на підставі свідоцтва про право власності на нежиле приміщення від 23.04.2003 року.

01.10.2008 року між відповідачем-2, як енергопостачальною організацією, та відповідачем-1, як абонентом, укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1532601, за умовами якого відповідач-2 зобов`язався постачати теплову енергію в гарячій воді на потреби опалення та вентиляції у період опалювального сезону, гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до договору (пункт 2.2.1 договору).

Згідно з умовами пунктів 8.1 та 8.4 договору останній набирає чинності з дня підписання, та діє до 31.12.2008. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення договору не буде письмово заявлено однією із Сторін.

На підставі договору 30 липня 2018 року рішенням Господарського суду міста Києва по справі №910/6472/18, яке набрало законної сили 11.01.2019, з ТОВ «Леді Плюс» стягнуто то на користь ТОВ «Карпати М» за період з 01 листопада 2016 по 01 квітня 2017 та за період з 01 листопада 2017 по 01 квітня 2018 в загальному розмірі 69 931,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 26 квітня 2014 року набрав чинності Закон № 1198-VII від 10.04.2014 "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", згідно із яким внесено зміни, зокрема до ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме доповнено вказану статтю новою частиною наступного змісту: виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Позивач наголошує, що ТОВ «Карпати М» не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з теплопостачання і саме відповідач (виконавець послуг) зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг.

З урахуванням наведеного, оскільки ТОВ «Карпати М» не має права ні управлять будинком, ні укладати обов`язкові для усіх співвласників будинку колективні договори, в тому числі на послуги постачання теплової енергії, на думку позивача, договір не відповідає ч.1 ст.203 ЦК України.

ТОВ «Карпати М» проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в чому саме та з яких підстав права та законні інтереси позивача є порушеними з боку відповідачів.

Позивач стверджує, що Відповідач 1 не є ні балансоутримувачем, ні управителем будинку та не має права укладати договори та здійснювати будь - які нарахування за комунальні послуги.

Товариство зазначило, що відповідно до Додатку №5 «Схема розподілу балансової належності та експлуатаційної відповідальності» до Договору №1532601, ТОВ «Карпати М» несуть відповідальність та є балансоутримувачами теплової мережі вищезазначеного будинку.

Крім того Відповідач 1, зазначає, що зазначений факт встановлений судом у постанові Північного апеляційного Господарського суду від 11 січня 2019 року №910/6472/18 та не підлягає доказуванню.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Акціонерне товариство «К.Енерго» посилається на відсутність правових підстав визнання договору припиненим, посилаючись на положення статті 188 Господарського кодексу України

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Вимогами ч. ч. 1-2 ст. 598 ЦК України врегульовано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019р. по справі №916/1684/18 дійшов висновку, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

На обґрунтування підстав припинення укладеного між відповідачами договору позивач зазначив, що відповідач-1 не має права ні управлять будинком, ні укладати обов`язкові для усіх співвласників будинку колективні договори, в тому числі на послуги постачання теплової енергії. На думку позивача, відповідач-1 не має права управляти будинком, не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, також не виступає виконавцем послуг з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим не має права здійснювати нарахування за комунальні послуги.

Водночас, як слідує із предмета укладеного між відповідачами оспорюваного правочину, в якому відповідач-1 виступає абонентом, а відповідач-2 - енергопостачальною організацією, договір урегульовує постачання відповідачем-2 теплової енергії у гарячій воді відповідачу-1 на потреби опалення та вентиляції у період опалювального сезону та гарячого водопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

26 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 10 квітня 2014 року № 1198-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким внесено зміни, зокрема, до ст. 19 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги", згідно з якими виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

При цьому, до 30.04.2019 спірні правовідносини підпадали під правове регулювання Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги", а з 01.05.2019 - Закону України №2189-VIII від 09.11.2017 "Про житлово-комунальні послуги", проте у даному випадку праве регулювання за вказаними законами не містить суттєвих відмінностей.

У відповідності до ст.1 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на моменту укладення спірного договору) виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Постачання теплової енергії (теплопостачання), у відповідності до Закону України "Про теплопостачання", господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до ч.3,4 ст.19 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на моменту укладення спірного договору) виробник послуг може бути їх виконавцем; виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Частиною першою статті 29 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на моменту укладення спірного договору) договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг (ч.2,3 ст.29 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги").

Як слідує із предмета укладеного між відповідачами оспорюваного правочину, в якому відповідач-1 виступає абонентом, а відповідач-2 - енергопостачальною організацією, договір урегульовує постачання відповідачем-2 теплової енергії у гарячій воді відповідачу-1 на потреби опалення та вентиляції у період опалювального сезону та гарячого водопостачання - протягом року.

У той же час наведені позивачем підстави недійсності вказаного договору не стосуються правомірності його укладення відповідачами, оскільки зводяться до наявності законодавчої заборони на укладення відповідачем-2 інших договорів - на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води із власниками приміщень у будинку.

Однак, у правовідносинах за спірним договором відповідач-2 виступає саме абонентом (споживачем) наданих відповідачем-1, як енергопостачальною організацією, послуг з постачання теплової енергії у гарячій воді.

Таким чином, оспорюваний правочин укладений відповідачем-2 не в якості виконавця послуг з постачання теплової енергії у гарячій воді позивачу, у зв`язку з чим наведені позивачем підстави недійсності цього договору не відповідають предметному та суб`єктному складу такого правочину.

Також суд вважає безпідставними посилання позивача на наявність порушення його прав укладенням оспорюваного правочину, у зв`язку із поданням відповідачем позову про стягнення з ТОВ «Леді Плюс» заборгованості за договором №1532601 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.2008, оскільки стягнення відповідачем у судовому порядку з позивача заборгованості за спожиті ним теплову енергії не підтверджує порушення прав позивача. Суд наголошує, що правовідносини позивача із відповідачем-2 щодо оплати боргу за послуги з постачання теплової енергії у гарячій воді не є предметом даного спору та не є предметом спірного договору, в якому позивач не є стороною.

У той же час, застосовуючи частину 4 статті 75 ГПК України щодо преюдиціальності обставин, суд зауважує на встановлення певних обставин у межах справи № 910/6472/18, що розглядалася Господарським судом міста Києва за позовом ТОВ "Управляюча компанія "Карпати М" до ТОВ «Леді Плюс» про стягнення 84 267,10 грн. заборгованості з централізованого теплопостачання приміщення магазину "Noblesse" за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 2.

Рішенням суду від 30.07.2018 у справі № 910/6472/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2019, встановлено, що відповідно до додатку №5 до договору №1532601 від 01.10.2008 ТОВ "Управляюча компанія "Карпати М" є балансоутримувачем теплової мережі, яка проходить через будинки №2,4 та 6 по вул. Червоноарміська (Велика Васильківська), а також приєднання теплової мережі до двох теплових пунктів будинку - ТП1 та ТП 2.

Згідно акту складеного ПАТ «Київенерго» від 12.02.2018 №2/02-28, у приміщенні магазину проходить внутрішньо будинкова система опалення, яка йде через усе приміщення приладів обліку теплової енергії за розрахунковими рахунками №1535603. При цьому, суди послалися на відсутність у матеріалах справи доказів відключення ТОВ «Леді Плюс» від мереж теплопостачання у передбаченому законом порядку, зауваживши, що відключення опалювальних приладів не призвело до зменшення навантаження теплопостачання на будинок.

Наведені обставини слугували підставами для часткового задоволення судом позову ТОВ "Управляюча компанія "Карпати М" про стягнення з ТОВ «Леді Плюс» заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2016 по 01.04.2017 та за період з 01.11.2017 по 01.04.2018 у загальному розмірі 60877,20 грн.

Також, судами обох інстанцій було ураховано, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку своєчасно та у повному обсязі оплатити їх, зокрема, у разі якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Таким чином, визначені позивачем у даному позові підстави для визнання недійсним укладеного між відповідачами правочину не знайшли свого підтвердження, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмову у задоволенні позову.

Щодо заявленої вимоги АТ «К.Енерго» та ТОВ «Карпати М», про застосування строку позовної давності до вимог про визнання договору недійсним, суд зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачена позовна давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України), перебіг якої, відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 3 ст.264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ст. 267 Цивільного кодексу України).

У цьому разі суд з посиланням на докази у справі та норми законодавства, має встановити (обрахувати), чи мав місце пропуск строку позовної давності.

Крім того, згідно абз.2 п.п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позову по суті, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00 грн. залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Леді Плюс».

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Леді Плюс" до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія "Карпати М" та відповідача 2 Акціонерного товариства "К.Енерго" про визнання договору № 1532601 від 01.10.2008 недійсним з 01.11.2016- відмовити повністю.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 03 серпня 2020 року.

Повний текст рішення складено та підписано 10.08.2020 року.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов