УХВАЛА

07 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/8862/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2019 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020

у справі № 910/8862/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Савітар Груп» (далі - ТОВ «Савітар Груп»)

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО», скаржник)

про стягнення 839 059, 11 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «СК «ВУСО» 07.07.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) через Північний апеляційний господарський суд звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 (повний текст постанови складений 18.06.2020) у справі №910/8862/19, ухвалити нове рішення суду, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, 28.07.2020 на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли заперечення ТОВ «Савітар Груп» щодо відкриття касаційного провадження у справі (з урахуванням доповнень), які мотивовані тим, що, оскільки ціна позову у справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а касаційна скарга не містить належного обґрунтування та підстав для відкриття касаційного провадження, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити (аналогічний правовий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 21.07.2020 у справі №910/9645/19). Заявник також вказує, що оскаржувані судові рішення є обґрунтованими, законними та такими, що ухвалені у відповідності до чинної судової практики (постанова Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/16106/18).

Дослідивши касаційну скаргу ПрАТ «СК «ВУСО» з матеріалами, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

ТОВ «Савітар Груп» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення 711 687,22 грн. витрат на медичне обслуговування, 127 371, 89 грн. агентської винагороди та 12 585, 89 грн. судового збору.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору №65-К про надання асистанських послуг від 11.11.2014 №SGU-VUSO-06/11/14 щодо здійснення всіх розрахунків з позивачем, за наданні останім послуги з організації сервісного та медичного обслуговування і оплати агентської винагороди.

Рішенням Господарського суду міста Києва 06.11.2019 у справі № 910/8862/19 позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції з посиланням на статті 11, 204, 256, 257, 261, 267, 625, 901, 903 Цивільного кодексу України, статтю 8 Закону України «Про страхування» та статті 13, 74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано доведеність позивачем заявлених вимог належними доказами.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 у справі №910/8862/19 рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2019 у справі №910/8862/19 змінено. Позовні вимоги ТОВ «Савітар Груп» задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ТОВ «Савітар Груп» суму витрат на медичне обслуговування у розмірі 656 484, 62 грн., агентську винагороду у розмірі 109 121, 43 грн., судовий збір у розмірі 11 483, 37 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційної інстанції мотивована невірним визначенням судом першої інстанції сум витрат на медичне обслуговування та агентської винагороди, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції, керуючись приписами частини четвертої статті 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі враховував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/16106/18.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва та постанову Північного апеляційного господарського суду, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства та не ґрунтуються на всебічному дослідженні обставин справи.

Серед підстав для касаційного оскарження судових рішень ПрАТ «СК «ВУСО» зазначає, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки на даний час у господарських судах розглядається низка справ між тими самими сторонами та за схожих обставин по справі. Також скаржник вказує, що дана справа має виняткове значення для нього, оскільки з відповідача стягнуті медичні витрати, які позивач фактично не поніс; такі стягнення можуть призвести до неплатоспроможності ПрАТ «СК «ВУСО», як страховика, перед іншими страхувальниками.

При цьому ПрАТ «СК «ВУСО» вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалені на підставі недопустимих доказів, а також без врахування всіх обставин по справі, зокрема, умов спірного Договору.

Також, на думку скаржника, є необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/16108/18.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову в даній справі є стягнення 839 059, 11 грн., а, отже, ціна позову у справі № 910/8862/19 не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Як уже зазначалось, серед підстав, передбачених пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, ПрАТ «СК «ВУСО» у поданій касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для скаржника.

Однак наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають Суду підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або має виняткове значення для скаржника.

Наведені скаржником доводи зводяться до заперечень обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, і до переоцінки доказів по справі, та фактично до незгоди з ухваленими рішеннями судів попередніх інстанцій.

Визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «виняткове значення», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Щодо аргументів скаржника, що розгляд даної справи має виняткове значення для нього суд зазначає, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та судову практику щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

При цьому колегія суддів критично ставиться до посилань скаржника на необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/16108/18 (спір між тими самими сторонами та за схожих, на думку скаржника, обставин справи), оскільки незгода з рішенням суду не може свідчити про його незаконність, а наведені доводи у касаційній скарзі не є належно обґрунтованими та вагомими аргументами з посиланням на приписи чинного законодавства.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене та заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №910/8862/19, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 у справі №910/8862/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко