РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

29.07.2020Справа № 910/4625/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп»

до Міністерства оборони України

про стягнення 80469436 грн.

Суддя Сташків Р.Б.
Секретар судового засідання Гукун Н.В.
Представники сторін:
від позивача Новікова В.О. (адвокат);

від відповідача Кривошея Д.А.

СУТЬ СПОРУ:

У квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» (далі позивач або Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач або Міністерство) про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, 80469436 грн. заборгованості за поставлений товар.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договорів № 286/1/19/23 та № 286/1/19/24, укладених між Товариством та Міністерством 02.07.2019, у частині прийняття та оплати поставленого товару.

Зокрема, позивач наголошує на тому, що відповідач неправомірно відмовляється від прийняття товару, а також неправомірно не підписує акти приймання-передачі цього товару.

Відповідач позов не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивачем дійсно було поставлено за замовленням відповідача у військові частини вказані останнім у відповідних рознарядках товар на спірну суму. Однак цей товар було поставлено позивачем із простроченням, а тому відповідач відмовився приймати товар, і відповідно до умов вищевказаних договорів прийняв його на відповідальне зберігання.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до умов зазначених договорів розрахунок за поставлений товар здійснюється відповідачем протягом 30 календарних днів після отримання останнім передбачених у цих договорах документів, які відповідачу передані не були. Відтак, строк оплати не настав.

До того ж сума заборгованості, яку позивач просить суд стягнути не була зареєстрована у органах Державної казначейської служби України як бюджетне зобов`язання, оскільки документи, що підтверджують постачання товару направлені Міністерству після закінчення 2019 бюджетного року, що суперечить вимогам Бюджетного кодексу України.

Відповідач у наданому суду відзиві наголосив, що підтверджуючі документи, які могли б стати підставою для оплати надані (зареєстровані) відповідачу лише у 2020 році, та залишені ним без реалізації. Відповідач посилається також на відсутність вини з оплати товару, оскільки позивачем було порушено порядок надання (належним чином оформлення) документів, що є підставою для оплати.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі (у сумі збільшених позовних вимог), а представник відповідача проти позову заперечував, при цьому зазначивши, що поставлений позивачем товар у заявленій сумі прийнятий відповідачем (його військовими частинами) не у власність, а на відповідальне зберігання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:
02.07.2019 між Міністерством (Замовник) та Товариством (Постачальник) було укладено два договори про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (бензин) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) №286/1/19/23 та №286/1/19/24 (далі Договори).

Відповідно до зазначених Договорів Товариство зобов`язувалося постачати у 2019 році бензин автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ (далі Продукція) для потреб Міністерства згідно з передбаченими у цих Договорах специфікацій, а Міністерство забезпечити приймання Продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно із викладених у цих Договорах Специфікацій.

Пунктом 1.1 Договору №286/1/19/23 (Специфікація) передбачено, що Товариство зобов`язалося поставити Міністерству Продукцію в кількості 3305,0 тонн до 30.08.2019, 2649,0 тонн до 30.09.2019, 3673,0 тонн до 31.10.2019 на загальну вартість 315380520 грн. (з ПДВ).

Пунктом 1.1 Договору №286/1/19/24 (Специфікація) передбачено, що Товариство зобов`язалося поставити Міністерству Продукцію в кількості 2695,0 тонн до 30.08.2019, 3365,0 тонн до 30.09.2019, 2355,0 тонн до 31.10.2019 на загальну вартість 275675400 грн. (з ПДВ).

Відповідно до умов Договорів ціна за тонну Продукції (без ПДВ з витратами на завантаження Продукції в місцях навантаження та транспортними витратами) складає 27300 грн.

Загальна вартість Продукції з ПДВ (ціна договору) за Договором №286/1/19/23 складає 315380520 грн., а за Договором № 286/1/19/24 275675400 грн. (пункти 1.1, 3.1 Договорів).

Пунктами 1.2 Договорів передбачено, що Замовник має право зменшувати обсяги закупівлі за Договорами, залежно від реального фінансування видатків.

У розділах ІV Договорів сторонами обумовлено порядок здійснення оплати Продукції.

Так, згідно з пунктами 4.1 Договорів розрахунок за фактично поставлену продукцію здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів передбачених цим договором.

У пунктах 4.2 Договорів передбачено, що Постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт приймання-передачі; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження, яке оформлюється одержувачем Замовника; копію паспорту якості на відвантажену Продукцію; акт прийому-передачі продукції.

Пунктами 4.3 Договорів визначено, що без вищевказаних документів або відсутності встановленої інформації, оплата постаченої продукції не здійснюється.

Пунктами 5.1 Договорів передбачено, що Постачальником продукція постачається на умовах DDP до складу замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів, установлених діючими технічними умовами.

Продукція, яка буде поставлена без згоди Замовника, з порушенням положень Договору (у тому числі в більшій кількості, ніж зазначено у специфікації до Договору) чи поставлена якщо одержувач Замовника відмовився від її прийняття, приймається одержувачем Замовника на відповідальне зберігання за винятком випадків, коли відповідно до вимог законодавства одержувач Замовника вправі відмовитись приймати її від органів транспорту. Всі витрати пов`язані з відповідальним зберіганням такої Продукції відшкодовуються за рахунок Постачальника. Постачальник зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня отримання письмового повідомлення від Замовника (одержувачів Замовника) про прийняття продукції на відповідальне зберігання, розпорядитись не прийнятою до використання одержувачем Замовника Продукцією. При неотриманні в зазначені строки відповіді, одержувач Замовника повідомляє Замовника та розпоряджається Продукцією, поставленою з порушенням умов Договору відповідно до рішення Замовника (пункти 5.4 Договорів).

Договір вважається виконаним при умові постачання 99% продукції (пункти 5.5 Договорів).

Пунктами 6.1.1 Договорів передбачено обов`язок Замовника своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість постаченої Продукції протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання Постачальником Замовнику належним чином оформлених документів передбачених цими Договорами.

Відповідно до пунктів 6.3 Договорів Постачальник зобов`язаний забезпечити постачання Продукції у строки, встановлені договором та забезпечити постачання Продукції, згідно специфікації та якість якої відповідає умовам, установленим розділами ІІ Договорів.

За умовами пунктів 10.1 Договорів ці Договори набирають чинності з дати їх підписання сторонами і діють до 31.12.2019, а у частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц, постанові від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12 та від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Доказів визнання недійсними у визначеному законом порядку Договорів матеріали справи не містять, а отже, суд приймає вказані правочини в якості належних підстав для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків з поставки Продукції.

Пунктами 1.1 додатку № 12.1 до Договорів передбачено, що прийняття Продукції за кількістю та якістю (за встановленими документами) здійснюється одержувачем Замовника в присутності представника Постачальника та оформляється актом, який складає одержувач Замовника у термін до 3 діб після прибуття продукції до місця поставки. Належним чином оформлені документи, зазначені у п.4.2 Договору, є підтвердженням прийняття продукції.

Продукція, яка поставлена з порушенням умов Договору, одержувачем Замовника не приймається (пункти 4 додатку № 12.1 до Договорів).

Як убачається із додатку № 12.2 до Договору № 286/1/19/23 (Рознарядка на постачання Товариством Продукції), позивач зобов`язувався за замовленням відповідача поставити, зокрема:

- військовій частині НОМЕР_1 (поштова адреса: 61098, Миколаївська область, Новоодеський район, с. Костянтинівка) Продукцію у обсязі 931,0 тонн у строк до 31.10.2019 (включно), станція призначення Баловне;

- військовій частині НОМЕР_2 (поштова адреса: 09112, Київська область, м. Біла Церква, вул. П. Коновальця) Продукцію у обсязі 816,0 тонн у строк до 31.10.2019 (включно), станція призначення Біла Церква.

З додатку № 12.2 до Договору № 286/1/19/24 (Рознарядка на постачання Товариством Продукції) слідує, що, зокрема, за замовленням відповідача позивач зобов`язувався поставити:

- військовій частині НОМЕР_3 (поштова адреса: АДРЕСА_1 ; адреса відділу зберігання пального 61007, м. Харків, пр-т Індустріальний, 1) Продукцію у обсязі 1460,0 тонн у строк до 31.10.2019 (включно); станція призначення Індустріальна;

- військовій частині НОМЕР_4 (поштова адреса: АДРЕСА_2 ; в/ч НОМЕР_4 (адреса відділу зберігання пального 80363, Львівська область, смт. Куликів) Продукцію у обсязі 220,0 тонн у строк до 31.10.2019 (включно), станція призначення Куликів.

Судом також встановлено, що:

- рішенням Господарського суду м. Києва від 23.01.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020, у справі №910/15314/19 внесені зміни до Договору № 286/1/19/24, а саме Специфікацію (пункт 1.1 вказаного Договору № 286/1/19/24) викладено у редакції, згідно із якою передбачено, що Товариство зобов`язано поставити Міністерству Продукцію в кількості 2695,0 тонн до 30.10.2019, 3365,0 тонн до 15.12.2019, 2355,0 тонн до 31.12.2019 на загальну вартість 275675400 грн. (з ПДВ).

- рішенням Господарського суду м. Києва від 25.02.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2020, у справі №910/15320/19 внесені зміни до Договору № 286/1/19/23, а саме до пункту 1.1 вказаного Договору № 286/1/19/23, викладено Специфікацію у редакції, відповідно до якої Товариство зобов`язано поставити Міністерству Продукцію в кількості 3305,0 тонн до 30.10.2019, 2649,0 тонн до 15.12.2019, 3673,0 тонн до 31.12.2019 на загальну вартість 315380520 грн. (з ПДВ).

Таким чином, на підставі вказаних судових рішень були продовжені строки поставки Продукції.

З пояснень представників сторін та матеріалів справи вбачається, що у період з 15 до 28 грудня 2019 року позивачем відвантажено автомобільним та залізничним транспортом у місця вказані в рознарядках за Договорами, а відповідними одержувачами відповідача прийнято в подальшому наступну Продукцію:

- 1194,964 тонн на станцію Індустріальна, м. Харків (отримувач військова частина А1361), що підтверджується відповідними товарно-транспортними та залізничними накладними (т.1 а.с. 87-107);

- 820,3 тонн на станцію Біла Церква Київської області (отримувач військова частина НОМЕР_2 ), що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними (т.1 а.с. 42-75);

- 240,871 тонн на станцію Костянтинівка Миколаївської області (отримувач військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними (т.1 а.с. 76-86);

- 200,197 тонн на станцію Куликів Львівської області (отримувач військова частина НОМЕР_4 ), що підтверджується відповідними товаротранспортними накладними (а.с. 144-150), видатковою накладною № 1771 від 30.12.2019, актами приймання-передачі № 29, №30, затвердженими командиром військової частини № 2678 10.01.2020 (дата закінчення приймання продукції), повідомленням підтвердженням № 1 отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України в централізованому порядку 14.01.2020 № 13/ПММ).

Судом враховано, що заявлений позивачем та вище зазначений обсяг Продукції брався від фактично отриманого (а не поставленого) обсягу Продукції вищезазначеними військовими частинами.

Факт отримання зазначеними військовими частинами Продукції у заявленому обсязі відповідачем не оспорюється, однак відповідач зазначає, що вказаний обсяг Продукції був прийнятий ним не у власність, а на відповідальне зберігання, оскільки вказаний обсяг Продукції був поставлений із простроченням, і тому відповідач відмовився від прийняття цієї Продукції у власність.

Таким чином, із матеріалів справи та пояснень представників сторін убачається, що у грудні 2019 року на підставі рознарядок відповідача на зазначені в них адреси та відповідним одержувачам відповідача було поставлено, а останніми в подальшому прийнято від позивача Продукцію у загальному обсязі 2456,332 тонн, загальною вартістю 80469436,32 грн. (з ПДВ), і зокрема:

- військовою частиною А1361 Продукцію обсягом 1194,964 тонн, загальною вартістю 39147020,64 грн (з ПДВ);

- військовою частиною А2791 Продукцію обсягом 820,3 тонн, загальною вартістю 26873028 грн. (з ПДВ);

- військовою частиною НОМЕР_1 Продукцію обсягом 240,871 тонн, загальною вартістю 7890933,96 грн. (з ПДВ);

- військовою частиною НОМЕР_4 Продукцію обсягом 200,197 тонн, загальною вартістю 6558453,73 грн. (з ПДВ).

Зазначений факт представниками сторін у судовому засіданні визнається і підтверджується вищезазначеними документами.

При цьому, суд зазначає, що враховуючи внесені рішеннями судів, що набрали законної сили, у справах №910/15314/19 та №910/15320/19 зміни до Договорів щодо строків поставки Продукції, остання була поставлена позивачем у передбачений Договорами строк.

Як слідує із пояснень позивача, останній через свого уповноваженого представника на виконання умов Договорів намагався вручити відповідачу документи, необхідні для здійснення оплати поставленої Продукції, відповідно до переліку, що визначений пунктами 4.2 Договорів, однак відповідач відмовився приймати та підписувати ці документи.

Вказана обставина зокрема підтверджується залученими до матеріалів справи копіями актів про відмову отримання документів від 10.01.2020 та 15.01.2020, а також нотаріально посвідченою заявою-поясненням від 27.04.2020 за № 1524 уповноваженої особи позивача Бєсєди Є.П. (т. 1, а.с. 184-185).

Суд зазначає, що до матеріалів справи позивачем додано копії документів відповідно до переліку, що визначений пунктами 4.2 Договорів, а саме копії наступних документів: рахунки-фактури на відвантажену продукцію; акти приймання-передачі; видаткові накладні; повідомлення-підтвердження; копії паспортів якості на відвантажену продукцію (т. 1, а.с. 138-143, 151-180).

З матеріалів справи також слідує, що листом від 17.01.2020 за №286/9/366 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку із порушенням термінів постачання Продукції Міністерство, керуючись статтею 236 Господарського кодексу України (далі ГК України), пунктом 6.2.5 Договорів, в односторонньому порядку відмовляється від прийняття подальшого виконання зобов`язань Товариством на суму 96019560 грн. за цими Договорами.

Цим же листом відповідач просив терміново, відповідно до пунктів 5.4 Договорів укласти з військовими частинами договори на відповідальне зберігання поставленого пального та вирішити питання щодо його переміщення.

Дослідивши правомірність вказаної відмови відповідача від Продукції, заборгованість за якою є предметом цього спору, суд дійшов висновку про її неправомірність, і вважає цю відмову такою, що не відповідає як умовам Договорів, так і нормам чинного законодавства, виходячи із нижчевикладеного.

Відповідно до частини 1 статті 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 236 ГК України передбачено право управненої сторони відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов`язання за господарським договором у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором другою стороною.

Пункти 6.2.5 Договорів передбачають право Замовника у разі порушення Постачальником, зокрема, строків, які визначені у специфікаціях та/або рознарядках, в односторонньому порядку відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов`язань Постачальником за цими Договорами, відмовитися від встановлення на майбутнє господарських відносин з Постачальником, розірвати Договір.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (частина 3 статті 612 ЦК України).

Однак, як було зазначено вище, внаслідок продовження строків поставки Продукції на підставі судових рішень, що набрали законної сили, у справах №910/15314/19 та №910/15320/19, позивача не можна вважати таким, що порушив строки поставки, оскільки спірна партія Продукції була ним поставлено без прострочення.

Крім того, відвантаження спірної Продукції здійснювалось Постачальником за згоди Замовника, що виражена в листі від 07.10.2019 № 286/9/6324 (копія міститься у матеріалах справи; т.1, а.с. 33) та до моменту повідомлення Замовника про відмову від прийняття подальшого виконання зобов`язань (лист від 17.01.2020 № 286/9/366).

Згідно з частиною 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до статті 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що спірна Продукція була поставлена позивачем у передбачений Договорами строк, відповідач неправомірно від неї відмовився, і крім того неправомірно відмовлявся приймати товаросупровідні документи на цю Продукцію, а тому обов`язок Товариства із поставки Продукції слід вважати виконаним. Також, Продукція вважається прийнятою відповідачем, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що вказана Продукція не відповідала якості, кількості та іншим характеристикам визначених Замовником, і будь-яких зауважень чи претензій з даного приводу відповідач не пред`явив.

Зворотного відповідачем не доведено та матеріали справи не містять.

Як наслідок у відповідача відсутні підстави для прийняття поставленої позивачем Продукції на відповідальне зберігання.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з частиною 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому, зважаючи на те, що відповідач неправомірно відмовляється від прийняття від позивача документів ще із січня 2020 року, згідно з переліком зазначеним у пунктах 4.2 Договорів, то строк оплати слід вважати таким, що настав.

Відтак, факт наявності у відповідача заборгованості за поставлений товар позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований.

Доказів оплати вищевказаної суми боргу матеріали справи не містять.

Відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача 80469436 грн. боргу є законною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому, надаючи оцінку всім доводам учасників судового процесу, суд також не приймає як такі, що нівелюють обов`язок оплатити поставлений позивачем товар, посилання відповідача на те, що у відповідності до статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

З приводу наведеного суд зазначає, що як встановлено частиною 1 статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Відповідно до частини 3 вказаної статті, розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними; за такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Суд звертає увагу на приписи статті 1 Бюджетного кодексу України, згідно з якими бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

Тобто, норми бюджетного законодавства не регулюють зобов`язальних правовідносин сторін, які виникли з договорів поставки товару та ніяким чином не можуть спростовувати права постачальника на отримання плати за поставлений товар.

Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно з частиною 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення; у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності; не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічні норми містить стаття 617 ЦК України, згідно з якою не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів. Тому суд не приймає доводи відповідача про неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів.

Висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах також викладені в постановах Верховного Суду у справі №910/4377/18 від 01.07.2019, №910/2144/18 від 01.07.2019, №910/4375/18 від 08.07.2019.

Крім того, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У статті 12 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973 Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013 Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

За таких обставин, з огляду на все викладене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства до Міністерства в частині стягнення заборгованості в сумі 80469436 грн.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду заявах по суті справи, усних та письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 152, ідентифікаційний код 417016 грн. (вісімдесят мільйонів чотириста шістдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять шість гривень) заборгованості за поставлену продукцію, а також 735700 грн. (сімсот тридцять п`ять тисяч сімсот гривень) судового збору.

Повне рішення складено 06.08.2020.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків