ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06 серпня 2020 року Справа № 903/35/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за відсутності представників сторін/учасників судового процесу у зв`язку з їх неявкою в судове засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного комітету телебачення і радіомовлення України, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

- Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України", м. Київ

до відповідача: Луцької міської ради, м. Луцьк

про визнання нерухомого майна таким, що знаходиться у державній власності

Встановив: Державний комітет телебачення і радіомовлення України звернувся до господарського суду з позовом від 26.11.2019р. №4330/25/12 до Луцької міської ради про визнання нерухомого майна (інвентарний №) за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, загальною площею 1711,1кв.м., таким, що знаходиться у державній власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на положення ст. 141 ГК України, ст.ст. 326, 392 ЦК України, п.п. 10-11 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", ст. 1 Закону України "Про суспільне телебачення і радіомовлення України", постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №693 "Про утворення публічного акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України" та від 05.08.2015р. №567 "Деякі питання утворення публічного акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України" засвідчував, що Суспільне телебачення і радіомовлення України утворено у формі Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України", 100 відсотків акцій якого належить державі.

Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" утворено на базі Національної телекомпанії України, Національної радіокомпанії України, Державної телерадіокомпанії "Культура", обласних державних телерадіокомпаній, Державної телерадіомовної компанії "Крим", державних організацій "Київська державна регіональна телерадіокомпанія", "Севастопольська регіональна державна телерадіокомпанія", "Новгород-Сіверська регіональна державна телерадіокомпанія Сіверська", "Криворізька регіональна державна телерадіокомпанія Криворіжжя", які реорганізовано шляхом приєднання до Національної телекомпанії України.

Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" є об`єктом загальнодержавного значення. Відчуження, передача (крім короткострокової оренди), приватизація нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, земельних ділянок, на яких вони розташовані, а також акцій, що належать державі у статутному капіталі ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", забороняється.

Відповідно до пунктів 4, 19 Статуту ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2016р. № 1039, єдиним акціонером означеної юридичної особи є держава в особі Держкомтелерадіо, що безпосередньо виконує функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", яке набуває статусу юридичної особи з дня державної реєстрації.

Державна реєстрація новоутвореної юридичної особи ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" проведена у січні 2017 року (а саме, 19.01.2017р. у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено відповідний запис за номером 1 064494).

Так, наказом Держкомтелерадіо "Про затвердження зведеного передавального акта необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань Національної телекомпанії України (об`єднаної) до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" від 17.01.2017 року № 3 визначено майно, що було внесено (передано) до статутного капіталу та майно, що було передано ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання.

Приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина" (далі Приміщення) за місцезнаходженням: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, згідно наказу Держкомтелерадіо від 20.07.2017р. № 13 "Деякі питання управління майном публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (додаток 2) закріплене за ПАТ "НСТУ" на праві господарського відання.

На виконання постанов Кабінету Міністрів України від 30.11.2005р. № 1121 "Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності" та від 14.04.2004р. №467 "Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності" та з метою формування, ведення та заповнення даних Єдиного реєстру об`єктів державної власності, Держкомтелерадіо на підставі отриманих даних від підвідомчих підприємств, установ та організацій, щоквартально надсилає Фонду державного майна України відомості про об`єкт державної власності за затвердженими Фондом строками та формами.

Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" щоквартально подає до Держкомтелерадіо звітну інформацію про об`єкти державної власності за формою № 26 (к) "Відомості про державне майно (державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських організацій)" (далі - форма № 2б (к)), для подальшого надання Фонду в паперовому та електронному вигляді засобами автоматизованої системи "Юридичні особи" відомостей, які відносяться до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Згідно даних Автоматизованої системи "Юридичної особи" та останньої звітної інформації (станом на 01.04.2019 року), поданої ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" за формою 2б (к) "Відомості про державне майно (державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських організацій)" (додаток 3) за державною формою власності, як майно, яке не ввійшло до статутного капіталу підприємства та обліковується на балансі ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" рахується Приміщення (інвентарний № ) за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, загальною площею 1711,1 кв.м., площа забудови 1025,9 кв. м.

Викладене підтверджується пунктами 24, 97 Статуту ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (додаток 4), згідно з яким за телерадіокомпанією закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане їй відповідно до законодавства та листом Фонду від 27.03.2019 року № 10-15-6007 (додаток 5). Водночас, Луцька міська рада вважає дане Приміщення комунальною власністю та впродовж 2018-2019 років веде листування щодо повернення згаданого майна до територіальної громади міста Луцька.

02.04.2019 року ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" листом № 01-7/1307 (додаток 6) повідомило Держкомтелерадіо, що працівниками Луцької міської ради, на підставі рішення Луцької міської ради "Про взяття на баланс виконавчого комітету Луцької міської ради будівлі кінотеатру на вул. П`ятницька гірка, 2" від 01.03.2018р. № 38/31, в присутності працівників Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області було здійснено заміну замків на згаданому Приміщенні, що підтверджується листом Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області від 29.03.2019р. № 9423/58041-20189 (додаток 7).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ухвалою суду від 24.01.2020р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 21.02.2020р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

10.02.2020р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 07.02.2020р. №1.1-8/648/2020 з обгрунтовуючими відзив документами та доказами в підтвердження надіслання останнього на адресу позивача у справі, в котрому відповідач позов заперечив та просив суд відмовити в задоволенні останнього в повному обсязі з огляду на наступне:

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.02.2005р. №20 із несеними змінами було оформлено за територіальною громадою міста Луцька в особі Луцької міської ради право комунальної власності на будівлю кінотеатру на вул. Горького, 12 площею 1711,1кв.м.

20.12.2005р. виконавчим комітетом Луцької міської ради видано свідоцтво про право власності на вищевказане приміщення, яке було зареєстровано 20.12.2005р. в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №13294076.

Вищевказані рішення виконавчого комітету Луцької міської ради та свідоцтво про право власності чинні, у законному порядку не скасовані.

На підставі рішення Луцької міської ради від 30.11.2011р. №16/6 з 01.12.2012р. перейменовано вул. Горького на вул. П`ятницька гірка у м. Луцьку.

Згідно додатку 24 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.05.2013р. №284-1 змінено нумерацію будівель на вул. П`ятницька Гірка, зокрема, номер будівлі за адресою вул. Горького, 12 змінено на вул. П`ятницька гірка, 2.

05.12.2016р. державним реєстратором Оляніцькою О.В. прийнято рішення з індексним номером 32719568 про державну реєстрацію будівлі кінотеатру /літер А-4/ загальною площею 1711,1 кв.м. за адресою вул. П`ятницька гірка, 2, м. Луцьк, яке станом на момент подання відзиву чинне.

Посилаючись на положення ст. ст. 319, 321, 327, 346 ЦК України відповідач вказав, що Луцька міська рада жодним чином не припиняла права власності на будівлю кінотеатру загальною площею 1711,1 кв.м. за адресою: вул. П`ятницька гірка, 2, м. Луцьк, а навпаки є власником даного об`єкту згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, у зв`язку з тим, що спірний об`єкт нерухомого майна знаходиться у комунальній власності та враховуючи спосіб захисту позивача, позов, на переконання відповідача, є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

17.02.2020р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання від 07.02.2020р. №750/25/12 про залучення до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (м. Київ, вул. Мельникова, буд. 42, ) та Фонду державного майна України (м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ).

Присутній в судовому засіданні 21.02.2020р. представник позивача подане клопотання підтримав лише в частині залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (м. Київ, вул. Мельникова, буд. 42, ).

В судовому засіданні 21.02.2020р. представник відповідача стосовно відповідного клопотання позивача заперечив.

Ухвалою суду від 21.02.2020р. розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 11.03.2020р. та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

05.03.2020р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання від 03.03.2020р. про розгляд справи в підготовчому засіданні без участі його представника.

10.03.2020р. на адресу суду від третьої особи-Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" надійшли письмові пояснення від 03.03.2020р. з поштовими документами в підтвердження надіслання останніх на адреси сторін у справі, в котрих третя особа позов підтримала та просила суд задовольнити останній в повному обсязі з огляду на наступне.

На виконання Закону України "Про Суспільне телебачення і радіомовлення України", постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. № 693 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" та від 05.08.2015 № 567 "Деякі питання утворення публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України", наказу Держкомтелерадіо від 28.09.2015р. № 205 "Про заходи НТКУ щодо приєднання юридичних осіб та здійснення оцінки майна, на базі якого утворюватиметься ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", наказу Держкомтелерадіо від 30.09.2016р. № 177 "Про реорганізацію Національної телекомпанії України", колишня Національна телекомпанія України приєднала до себе 28 державних телерадіокомпаній, в тому числі Волинську обласну державну телерадіокомпанію.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державна реєстрація юридичної особи Національної телекомпанії України шляхом перетворення у третю особу - Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" відбулась 19.01.2017р., номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення, - 1 064494.

Крім того, 28.12.2016р. Постановою Кабінету Міністрів України № 1039 було затверджено Статут ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

Відповідно до п. 1 Статуту ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" є юридичною особою, що утворена шляхом перетворення Національної телекомпанії України відповідно до Закону України "Про Суспільне телебачення і радіомовлення України", постанов Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 693 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" та від 05 серпня 2015 року № 567 "Деякі питання утворення публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

Абзацом 2 п. 1 Статуту передбачено, що ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" є правонаступником майна, прав та обов`язків Національної телекомпанії України, що припинила свою діяльність.

Відповідно до п. 24 Статуту, ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" має у власності майно, що внесене до її статутного капіталу, та інше майно, набуте нею на підставах, що не заборонені законодавством. Також за телерадіокомпанією закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане їй відповідно до законодавства.

Згідно із п. 97 Статуту, здійснення управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Телерадіокомпанії у процесі перетворення, покладається на акціонера, тобто позивача Держкомтелерадіо. Зазначене майно закріплюється за Телерадіокомпанією на праві господарського відання.

Таким чином, на підставі вказаних вище документів ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", до якої входить і філія ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" "Волинська регіональна дирекція" є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Волинської обласної державної телерадіокомпанії, що припинила свою діяльність, а також за ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" закріплено інше державне майно на праві господарського відання.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про Суспільне телебачення та радіомовлення України" суспільне телебачення і радіомовлення України утворюється у формі акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України", 100 відсотків акцій якого належить державі.

Утворення ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" є об`єктом загальнодержавного значення. Відчуження, передача (крім короткострокової оренди), приватизація нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, земельних ділянок, на яких вони розташовані, а також акцій, що належать державі у статутному капіталі НСТУ, забороняється.

Єдиним акціонером ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" є держава в особі позивача Держкомтелерадіо, що безпосередньо виконує функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі ПАТ "НСТУ" (пункт 4 Статуту).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Суспільне телебачення і радіомовлення України" передавальний акт та/або акт оцінки майна є документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

Наказом Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 17.01.2017р. № 3 "Про затвердження передавального акта необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань Національної телекомпанії України (об`єднаної) до публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України", було затверджено Передавальний акт необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань від Національної телекомпанії України, в особі філії Національної телекомпанії України "Волинська регіональна дирекція" до ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

На підставі п.п. 24, 97 Статуту та наказу Держкомтелерадіо від 20.07.2017р. № 13 "Деякі питання управління майном публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" за ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання було закріплено державне майно, а саме: приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина", інвентарний № , загальною площею 1711,1 кв. м., площа забудови 1025,9 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2.

З метою формування, ведення та наповнення даних Єдиного реєстру об`єктів державної власності, позивач - Держкомтелерадіо на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2005р. № 1121 "Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності", постанови Кабінету Міністрів України від 14.04.2004р. №467 "Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності" та отриманих даних від підвідомчих підприємств, установ та організацій, щоквартально повинен надсилати до Фонду державного майна України відомості про об`єкт державної власності за затвердженими Фондом строками та формами.

З врахуванням вказаних положень та пунктів 24, 97 Статуту, ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" подало до позивача - Держкомтелерадіо звітну інформацію про об`єкти державної власності за формою № 26 (к) "Відомості про державне майно (державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських організацій) " (далі - форма № 26 (к)), для подальшого надання Фонду державного майна в паперовому та електронному вигляді засобами автоматизованої системи "Юридичні особи" відомостей, які відносяться до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Так, згідно даних Автоматизованої системи "Юридичної особи" та останньої і звітної інформації, станом на 01.04.2019р. поданої ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" за формою №26 (к) "Відомості про державне майно (державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських організацій) " (додаток 3) за державною формою власності, як майно, яке не ввійшло до статутного капіталу підприємства та обліковується на балансі ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" рахується Приміщення (інвентарний № ) за адресою: м. Луцьк, вуя. П`ятницька Гірка, 2, загальною площею 1711,1 кв.м., площа забудови 1025,9 кв. м.

Крім того, з листа Фонду державного майна від 27.03.2019р. № 10-15-6007 вбачається, що згідно з даними, наданими Фонду Державним комітетом телебачення і радіомовлення України, в Реєстрі обліковується саме державне майно, зокрема, приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина" за місцезнаходженням: м. Луцьк, пул. П`ятницька Гірка, 2, яке не увійшло до статутного капіталу та перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (код за ; суб`єкт управління майном: Державний комітет телебачення і радіомовлення України). Тобто вказаним листом Фонд державного майна підтверджує приналежність спірного майна до державної власності.

В матеріалах справи відсутній належний та допустимий доказ того, що вказані документи та відповідні рішення були визнані недійсними, або існує відповідне рішення суду про скасування такої передачі спірного державного майна у повне господарське відання ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

Відтак, оскільки на підставі п. п. 24, 97 Статуту за ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання закріплено державне майно, а саме приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина", інвентарний № , загальною площею 1711,1 кв.м., площа забудови 1025,9 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, згідно Автоматизованої системи "Юридичної особи" вказане спірне майно обліковується за державною формою власності. Фонд державного майна своїм листом підтвердив приналежність спірного майна до державної власності, а тому, на переконання третьої особи, є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні 11.03.2020р., за участі представника відповідача, судом було постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.03.2020р. Поруч з цим, ухвалою суду від 11.03.2020р. було повідомлено Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

17 березня 2020 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області було зареєстровано клопотання Луцької міської ради про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання, відповідач зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 з 12.03.2020р. до 03.04.2020р. в Україні запроваджено карантин через спалах у світі коронавірусу COVID-19. Рада суддів України листом від 11.03.2020р. звернулась до осіб, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін.

Ухвалою суду від 25.03.2020р. з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу та убезпечення населення від вказаної особливо небезпечної інфекційної хвороби розгляд даної справи по суті було відкладено з повідомленням учасників справи про дату і час судового засіданні додатково.

Ухвалою суду від 16.07.2020р. було повідомлено учасників судового процесу про призначення справи до судового розгляду по суті на 06.08.2020р. на 11:20год.

06.08.2020р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання від 06.08.2020р., в котрому відповідач просить суд розглянути справу за відсутності уповноваженого його представника та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Сторони та третя особа в судове засідання 06.08.2020р. своїх уповноважених представників не направили, хоча належним чином були повідомлені про місце, дату та час судового розгляду справи по суті.

В аспекті викладеного суд засвідчує, що частиною 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому суд враховує принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Поруч з цим, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Зважаючи на те, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, а явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, і на подання будь-яких пояснень чи інших заяв по суті справи, а також з огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні без участі представників сторін та третьої особи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений позивачем до відповідача позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом Державного комітету телебачення і радіомовлення України "Про затвердження зведеного передавального акта необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань Національної телекомпанії України (об`єднаної) до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" від 17.01.2017 року № 3 визначено майно, що було внесено (передано) до статутного капіталу та майно, що було передано Публічному акціонерному товариству "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання.

Згідно наказу Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 20.01.2017р. № 13 "Деякі питання управління майном публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина" за місцезнаходженням: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, закріплене за Публічним акціонерним товариством "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання.

Згідно даних Автоматизованої системи "Юридичної особи" та останньої звітної інформації (станом на 01.04.2019 року), поданої ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" за формою 2б (к) "Відомості про державне майно (державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських організацій)" за державною формою власності, як майно, яке не ввійшло до статутного капіталу підприємства та обліковується на балансі ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" рахується Приміщення (інвентарний № ) за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, загальною площею 1711,1 кв.м., площа забудови 1025,9 кв. м.

Згідно пунктів 1-4 Статуту Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2016р. №1039, Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" є юридичною особою, що утворена шляхом перетворення Національної телекомпанії України відповідно до Закону України "Про Суспільне телебачення і радіомовлення України", постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №693 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" та від 05.08.2015р. №567 "Деякі питання утворення Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України". Телерадіокомпанія є правонаступником майна, прав та обов`язків Національної телекомпанії України, що припинила свою діяльність. Телерадіокомпанія є публічним акціонерним товариством, 100 відсотків акцій якого належать державі. Засновником Телерадіокомпанії є держава в особі Кабінету Міністрів України. Єдиним акціонером Телеоадіокомпанії є держава в особі Держкомтелерадіо, що безпосередньо виконує функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі Телерадіокомпанії.

Згідно з пунктами 24, 97 Статуту ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", Телерадіокомпанія має у власності майно, що внесено до її статутного капіталу, та/або інше майно, набуте нею на підставах, що не заборонені законодавством. За Телерадіокомпанією закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане їй відповідно до законодавства. Телерадіокомпанія володіє, користується та розпоряджається майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, встановлених законодавством та цим Статутом. Здійснення управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Телерадіокомпанії у процесі перетворення, покладається на акціонера. Зазначене майно закріплюється за Телерадіокомпанією на праві господарського відання.

Крім того, з листа Фонду державного майна від 27.03.2019р. № 10-15-6007 вбачається, що згідно з даними, наданими Фонду Державним комітетом телебачення і радіомовлення України, в Реєстрі обліковується саме державне майно, зокрема, приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина" за місцезнаходженням: м. Луцьк, пул. П`ятницька Гірка, 2, яке не увійшло до статутного капіталу та перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (код за ; суб`єкт управління майном: Державний комітет телебачення і радіомовлення України).

Водночас, Луцька міська рада вважає дане Приміщення (інвентарний № ) за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2, загальною площею 1711,1 кв.м. комунальною власністю та впродовж 2018-2019 років веде листування щодо повернення згаданого майна до територіальної громади міста Луцька, що спричинило звернення позивача з відповідним позовом до суду.

В аспекті викладеного суд засвідчує, що при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно за відсутності його вини, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Статтею 1 протоколу № 1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, передбачено чіткі критерії визнання можливості позбавлення права власності та межі дій держави, які можуть бути визнані обґрунтованими та правовими, а саме: наведена норма виділяє такі критерії правомірності позбавлення права власності: позбавити права власності можна лише в інтересах суспільства, а підставами можуть стати норми національного законодавства (у ст. "умови, передбачені законом") чи загальні принципи міжнародного права. Подібна норма має місце і в Конституції України, так само як і в Цивільному Кодексі України та в інших нормативно-правових актах.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно дотримуватись обґрунтованості пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, повинні дотримуватись справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Під час вирішення судового спору, який виник між сторонами, у даному випадку саме на суд, як орган державної судової влади, покладено обов`язок оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

В силу положень п.п. 5 та 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність, і застосування цих засад полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування мають бути належними і справедливими стосовно усіх суб`єктів цивільних правовідносин та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

При цьому, концепція добросовісності може використовуватися судом в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Позивач вважає, що підставою визнання права власності на нерухоме майно є положення ст. 392 ЦК України.

Суд констатує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, сторона при зверненні з позовом до господарського суду повинна довести, що її суб`єктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а об`єктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

Згідно з нормою ч. 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 318 Цивільного кодексу України встановлено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст.328 ЦК України).

Стаття 346 ЦК України визначає підстави припинення права власності. Так, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Відповідно до ст. 141 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать єдині майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу.

Статтею 326 ЦК України унормовано, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Пунктами 10-11 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про управління об`єктами державної власності" визначено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань: передають функції з управління об`єктами державної власності господарським структурам та здійснюють контроль за діяльністю господарських структур; ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів.

Водночас, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.02.2005р. №20 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" було оформлено за територіальною громадою міста Луцька в особі Луцької міської ради право комунальної власності на будівлю кінотеатру /літер А-3/ загальною площею 1451,8 кв.м. на вулиці Горького, 12.

Поруч з цим, рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 06.12.2005р. №432 "Про внесення змін до рішення виконкому від 01.02.2005р. №20 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" було внесено зміни до рішення виконкому від 01.02.2005р. №20 щодо оформлення права власності територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради, вказавши загальну площу будівлі кінотеатру на вул. Горького, 12: 1711,1 кв.м.

20 грудня 2005 року Виконавчим комітетом Луцької міської ради було видано Свідоцтво про право власності на вищевказане приміщення, яке було зареєстроване 20.12.2005р. в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №13294076.

Вищевказані рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради та Свідоцтво про право власності про право власності чинні, у встановленому законом порядку скасовані не були, на даний час є чинними.

Як вбачається з рішення Луцької міської ради від 30.11.2011р. №16/6 "Про перейменування вулиць міста Луцька" з 01 грудня 2012 року перейменовано вул. Горького на вул. П`ятницька гірка у м. Луцьку.

Згідно додатку 24 рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.05.2013р. №284-1 "Про зміну нумерації будівель у зв`язку з перейменуванням вулиць" змінено нумерацію будівель на вул. П`ятницька гірка, зокрема, номер будівлі за адресою вул. Горького, 12 змінено на вул. П`ятницька гірка, 2.

05.12.2016р. державним реєстратором Оляніцькою О.В. прийнято рішення з індексним номером 32719568 про державну реєстрацію будівлі кінотеатру /літер А-4/ загальною площею 1711,1 кв.м. за адресою вул. П`ятницька гірка, 2, м. Луцьк, яке станом на день розгляду справи є чинним.

Також, рішенням Луцької міської ради від 01.03.2018р. №38/31 "Про взяття на баланс виконавчого комітету Луцької міської ради будівлі кінотеатру на вул. П`ятницька гірка, 2", яке на даний час є чинним, було постановлено, зокрема, зобов`язати виконавчий комітет Луцької міської ради взяти на баланс будівлю кінотеатру, загальною площею 1711,1 кв.м., первісною вартістю 59 342 700,00 грн., залишковою вартістю 12 323 900,00 грн., що знаходиться за адресою: вул. П`ятницька гірка, 2; Відділу обліку та звітності ( ОСОБА_1 ) провести відповідні господарські операції для подальшого обліку зазначеного майна на балансі виконавчого комітету Луцької міської ради; Балансоутримувачу будівлі кінотеатру - Публічному акціонерному товариству "Національна суспільна телерадіокомпанія України", звільнити до 01.05.2018р. приміщення від майна, що використовувалося Волинською обласною державною телерадіокомпанією; Відділу управління майном міської комунальної власності (Грабко А.А.) довести дане рішення до відома Фонду державного майна України, Публічному акціонерному товариству "Національна суспільна телерадіокомпанія України" та філії Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" "Волинська регіональна дирекція".

Частиною 1 ст.142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За приписами ст.143 Конституції України і ст.327 Цивільного кодексу України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

У ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" дається визначення поняття права комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст.6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Згідно ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Згідно ч.1, 5-6 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Згідно ч. ч. 1-2 ст.5 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (з наступними змінами та доповненнями), передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за рішенням: сільських, селищних, міських, районних у містах рад - щодо об`єктів права комунальної власності відповідних територіальних громад; районних, обласних рад - щодо об`єктів права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебувають в управлінні районних, обласних рад. Передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за наявності згоди на передачу Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених в абзацах другому, третьому та п`ятому частини першої статті 2 цього Закону (цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва); акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств), або органів, уповноважених управляти державним майном, - щодо окремого індивідуально визначеного майна підприємств (крім нерухомого майна).

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Частинами дев`ятою та десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

В аспекті викладеного, суд засвідчує, що рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.02.2005р. №20 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 06.12.2005р. №432 "Про внесення змін до рішення виконкому від 01.02.2005р. №20 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", рішення Луцької міської ради від 30.11.2011р. №16/6 "Про перейменування вулиць міста Луцька", рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.05.2013р. №284-1 "Про зміну нумерації будівель у зв`язку з перейменуванням вулиць", рішення Луцької міської ради від 01.03.2018р. №38/31 "Про взяття на баланс виконавчого комітету Луцької міської ради будівлі кінотеатру на вул. П`ятницька гірка, 2" предметом судових розглядів не виступали, у встановленому законом порядку скасовані не були та є чинними на даний час.

Поруч з цим, суд констатує, що за змістом приписів частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02.05.2018р. у справі №914/904/17 та від 27.06.2018р. у справі №904/8186/17.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Щодо посилань позивача на положення ст.392 Цивільного кодексу України, суд виходить з того, що за змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Стаття 392 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц).

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, а також Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.05.2020р. у справі № 916/1608/18.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відтак, на переконання суду, саме лише посилання позивача на положення ст. 392 ЦК України та наказ Держкомтелерадіо "Про затвердження зведеного передавального акта необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань Національної телекомпанії України (об`єднаної) до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" від 17.01.2017 року № 3 згідно якого було визначено майно, що було внесено (передано) до статутного капіталу та майно, що було передано ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання та наказу Держкомтелерадіо від 20.07.2017р. № 13 "Деякі питання управління майном публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" згідно котрого приміщення колишнього кінотеатру "Батьківщина" за місцезнаходженням: м. Луцьк, вул. П`ятницька Гірка, 2 закріплене за ПАТ "НСТУ" на праві господарського відання, за наявності чинних на даний час рішень Виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.02.2005р. №20 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", згідно котрого було вирішено оформити за територіальною громадою міста Луцька в особі Луцької міської ради право комунальної власності на будівлю кінотеатру /літер А-3/ загальною площею 1451,8 кв.м. на вул. Горького,12, рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 06.12.2005р. №432 "Про внесення змін до рішення виконкому від 01.02.2005р. №20 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", згідно котрого було вирішено внести зміни до рішення виконкому від 01.02.2005р. №20 щодо оформлення права власності територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради , вказавши загальну площу будівлі кінотеатру на вул. Горького, 12: 1711,1 кв.м., рішення Луцької міської ради від 30.11.2011р. №16/6 "Про перейменування вулиць міста Луцька", рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.05.2013р. №284-1 "Про зміну нумерації будівель у зв`язку з перейменуванням вулиць", рішення Луцької міської ради від 01.03.2018р. №38/31 "Про взяття на баланс виконавчого комітету Луцької міської ради будівлі кінотеатру на вул. П`ятницька гірка, 2", не можуть бути підставою для визнання нерухомого майна (інвентарний №), що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька гірка, 2, загальною площею 1711,1 кв.м., таким, що знаходиться у державній власності.

Отже, судом встановлено, що у позивача відсутнє право власності на спірний об`єкт нерухомості, а, відтак, і відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання нерухомого майна (інвентарний №), що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. П`ятницька гірка, 2, загальною площею 1711,1 кв.м., таким, що знаходиться у державній власності, зокрема, на підставі ст.392 Цивільного кодексу України.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що Луцька міська рада жодним чином не припиняла права власності на будівлю кінотеатру загальною площею 1711,1 кв.м. за адресою: вул. П`ятницька гірка, 2, м. Луцьк, а навпаки є власником даного об`єкту згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилання позивача на те, що вищевказане приміщення було передано ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на праві господарського відання, на переконання суду, є безпідставними, оскільки накази з приводу цього виносилися Держкомтелерадіо 17.01.2017р. та 20.07.2017р., тобто всупереч волі законного власника, адже будівля кінотеатру загальною площею 1711,1 кв.м. за адресою: вул. П`ятницька гірка, 2, у м. Луцьку знаходиться у комунальній власності.

Твердження позивача стосовно того, що спірне майно обліковується на балансі ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" і, відповідно, належить до державної власності, на думку суду, є також безпідставними, оскільки відповідно до Національного положення (стандарту)

бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 07.02.2013р. № 73, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 р. за № 336/22868 визначено, що баланс (звіт про фінансовий стан) - звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання і власний капітал.

Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі підприємства (позивача) не є ознакою його права власності. Баланс і власність це різні поняття. Баланс є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності підприємства.

В контексті наведеного, в позові слід відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, позов Державного комітету телебачення і радіомовлення України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" до Луцької міської ради про визнання нерухомого майна таким, що знаходиться у державній власності не підлягає до задоволення.

Стосовно інших доводів та висновків, суд вважає, що на такі не слід давати детальної відповіді, з урахуванням мотивів, за яких суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 4 ст.129 ГПК України судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладається на позивача.

Враховуючи прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід залишити за Державним комітетом телебачення і радіомовлення України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 07.08.2020р.

Суддя В. А. Войціховський