ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"15" липня 2020 р. Справа № 911/3034/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за заявою Головного управління ДПС у Київській області

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс", Київська область,

м. Обухів

2) ОСОБА_1 , Київська область, с. Підгірці

3) ОСОБА_2 , Київська область, м. Обухів

про визнання недійсним договору, витребування майна та визнання на нього права власності

в межах провадження у справі № 911/3034/15 про банкрутство.

за участю секретаря судового засідання Рябоконь О.О.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/3034/15 за заявою Києво-Святошинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Лезіс" про банкрутство. Провадження в якій порушено ухвалою суду від 12.08.2015 р.

Постановою господарського суду Київської області від 02.12.2015 р. визнано банкрутом ТОВ Фірми "Лезіс" та відкрито його ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Мирутенка М.М.

23.09.2019 р. Головне управління ДФС у Київській області звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 07.05.2019 р., укладеного між ТОВ Фірма "Лезіс" та ОСОБА_1 щодо продажу об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , площею - 89.2 кв.м.; визнання права власності за ТОВ Фірма "Лезіс" на приміщення за адресою : АДРЕСА_1 , площею - 89.2 кв.м.; витребування у ОСОБА_2 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею - 89.2 кв.м. шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати його ТОВ Фірма "Лезіс". Вказану позовну заяву, виходячи з її змісту, подано в межах провадження у справі № 911/3034/15 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс".

Ухвалою суду від 24.09.2019 р. позовну заяву ГУ ДФС у Київській області про визнання недійсним договору, витребування майна та визнання на нього права власності в межах провадження у справі № 911/3034/15 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс" залишено без руху.

15.10.2019 р. позивачем подано докази усунення недоліків у позовній заяві, а саме: докази сплати судового збору в розмірі 3842,00 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.10.2019 р. прийнято до розгляду позовну заяву Головного управління ДФС у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Київська область про визнання недійсним договору, витребування майна та визнання на нього права власності в межах провадження у справі № 911/3034/15 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс", призначено позовну заяву у підготовчому засіданні на 20.11.2019 р.

19.11.2019 р. через канцелярію суду представником відповідача-2 та відповідача-3 подано відзиви на позов.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.11.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження, розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 15.01.2020 р.

17.12.2019 р. через канцелярію суду представником відповідача-2 та відповідача-3 подано клопотання про залучення письмових доказів.

02.01.2020 р. на поштову адресу суду від ГУ ДПС у Київській області надійшли: клопотання про процесуальне правонаступництво, заява про уточнення позовних вимог та відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 15.01.2020 р. замінено позивача - Головне управління ДФС у Київській області на правонаступника Головне управління ДПС у Київській області; розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 19.02.2020 р.

15.01.2020 р. представником відповідача-2 через канцелярію суду подано заперечення на відповідь на відзив.

19.02.2020 р. представником відповідача-2 через канцелярію суду подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.02.2020 р. закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 25.03.2020 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.03.2020 р. повідомлено учасників справи, що судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 25.03.2020 р. о 10:30 год., не відбудеться у зв`язку із запровадженням Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19" з 12.03.2020 р. до 03.04.2020 р. карантину, строк дії якого продовжено Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 р. № 239 до 24.04.2020 р.

25.03.2020 р. на офіційну електронну адресу суду від представників позивача, відповідача-2 відповідача-3 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2020 р. призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 03.06.2020 р., розгляд справи відкладено на 15.07.2020 р.

В судовому засіданні, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши аргументи присутніх представників позивача та відповідача, суд

встановив:

07.05.2015 р. між ТОВ фірми "Лезіс" в особі директора - ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив об`єкт нерухомості, що відповідно до правовстановлюючого документа значиться як: нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: загальна площа 89,2 кв.м. (п. 1 договору).

Згідно із п. 4 вищезазначеного договору оціночна вартість нежитлової будівлі згідно з Висновком про вартість майна, складеним ФОП Ковачова С.І. від 05.05.2015 р., що відчужується за цим договором, складає 454534 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять чотири) гривні 00 копійок без урахування ПДВ. Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності виданий Фондом державного майна України № 16057/14 від 21.02.2014 р.

Пунктом 5 даного договору передбачено, що продаж вчинено за 218000 (двісті вісімнадцять тисяч) гривень 07 копійок без урахування ПДВ. Покупець здійснив розрахунок з продавцем до моменту підписання цього договору.

Положеннями п. 7 договору купівлі-продажу нежитлової будівлі закріплено, що відповідно до вимог частини четвертої ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на нежитлову будівлю, що є предметом цього договору, виникає у покупця з моменту державної реєстрації.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37244608 від 07.05.2015 р. приватним нотаріусом Мельник Мариною Володимирівною внесено запис, згідно якого власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

У подальшому, 13.09.2016 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив об`єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлюючого документа значиться як: нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , Опис об`єкта: загальна площа 89,2 кв.м. (п. 1 договору).

Згідно із п. 4 вищезазначеного договору оціночна вартість нежитлової будівлі згідно з Висновком про вартість майна, складеним ФОП Ковачова С.І. від 13.09.2016 р., що відчужується за цим договором, складає 454940 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок) гривень 00 копійок. Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності виданий Фондом державного майна України № 16057/14 від 21.02.2014 р.

Пунктом 5 даного договору передбачено, що продаж вчинено за 454940 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок) гривень 00 копійок. Покупець здійснив розрахунок з продавцем до моменту підписання цього договору.

Положеннями п. 7 договору купівлі-продажу нежитлової будівлі закріплено, що відповідно до вимог частини четвертої ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на нежитлову будівлю, що є предметом цього договору, виникає у покупця з моменту державної реєстрації.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.09.2016 р. № 68252960 приватним нотаріусом Мельник Мариною Володимирівною внесено запис, згідно якого власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

До суду звернулось Головне управління ДПС у Київській області, як конкурсний кредитор у справі про банкрутство ТОВ Фірма "Лезіс", з вимогами про:

- визнання недійсним договору від 07.05.2015 р., укладеного між ТОВ Фірма «Лезіс» та ОСОБА_1 щодо продажу об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , площею 89,2 кв.м.;

- визнання права власності за ТОВ Фірма «Лезіс» на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 89,2 кв.м.;

- витребування у ОСОБА_2 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площа 89,2 кв.м. шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати його ТОВ Фірма «Лезіс».

Вказані вимоги обґрунтовано тим, що майно ТОВ Фірма «Лезіс», згідно умов договору від 07.05.2015 р., продано за три місяці до порушення провадження у справі за ціною вдвічі меншою від ринкової вартості відповідного майна. Крім того, заявник посилається на те, що розрахунок за даним договором мав бути здійснений в безготівковій формі. А також, зазначає, що договір був укладений від імені боржника його керівником та засновником - ОСОБА_3 з покупцем - ОСОБА_1 , тобто своєю дочкою. Зазначені обставини, на переконання заявника, свідчать лише про мету виведення активів товариства (боржника), що спричинило значних збитків кредиторам банкрута та, в свою чергу, зумовило необхідність звернення до господарського суду з відповідною заявою про порушення даної справи про банкрутство. Як на правову підставу задоволення вказаної заяви, заявник посилається на положення статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», чинного станом на дату звернення з заявою до суду.

Відповідачем-2 подано до суду відзив на позов, в якому відповідач зазначає, що сторонами оскаржуваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.05.2015 р. було узгоджено ціну продажу майна - 218000,07 грн. Крім того, посилаючись на платежі здійснені 24.04.2015 р. відповідач зазначає, що боржник розраховувався коштами отриманими від відповідача-2 в рахунок оплати придбаного майна за вказаним договором. Дані обставини на переконання відповідача підтверджують здійснення розрахунків відповідачем-2 з боржником за придбане майно. Окрім зазначеного, відповідач вказує на те, що на дату укладення оскаржуваного договору боржника не було визнано банкрутом, отже, на переконання відповідача, на обставини укладення оспорюваного договору не розповсюджується особливий правовий статус боржника, встановлений законодавством про банкрутство. Також, відповідач-2 зазначає, що положеннями ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", на які посилається заявник, не врегульовано визнання права власності на майно та витребування такого майна, а передбачені положеннями ст. 388 ЦК України підстави не мали місце під час укладення договору-1, у зв`язку з чим, відповідач-3 є добросовісним набувачем. Крім того, на переконання відповідача-2, з віндикаційним позовом шляхом витребування майна може звернутись виключно особа, яка була власником такого майна.

Відповідачем-3 подано відзив на позов, в якому відповідач посилаючись на умови договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 13.09.2016 р., а також на здійснення розрахунків за придбане майно в повному обсязі, наголошує, що ОСОБА_2 законно набула права власності на спірне майно. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до положень статті 388 ЦК України правом на витребування майна від добросовісного набувача наділений власник такого майна.

Заявником, в свою чергу, подано відповідь на відзив, в якій заявник посилається на положення Кодексу України з процедур банкрутства, який введено в дію 21.10.2019 р. та наголошує на тому, що спірне майно було продано за вдвічі заниженою вартістю, що підтверджується умовами оспорюваного договору, поряд із цим, доказів сплати ціни продажу матеріали справи не містять, а майно було реалізоване на користь заінтересованої особи стосовно боржника.

Відповідачем-2, в свою чергу, було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що норми Кодексу України з процедур банкрутства застосовуються виключно до судових процедур у справі про банкрутство та не можуть застосовуватись до окремого спору про визнання недійсним правочину, укладеного боржником у справі з майновими вимогами до боржника, оскільки не мають зворотної дії у часі, а на момент укладення 07.05.2015 р. оспорбюваного договору діяли положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а не Кодексу України з процедур банкрутства, отже, на переконання відповідача, застосування положень статті 42 вказаного Кодексу як підстави для визнання недійсним правочину є незаконним.

Окрім наведеного, відповідачем-2 подано заяву про застосування строку позовної давності та відмову в позові.

Проаналізувавши вищенаведені вимоги заявника, заперечення відповідачів, а також положення законодавства чинного станом на дату звернення позивача до суду з заявою та станом на дату даного судового засідання, суд зазначає таке:

Відповідно до положень частини першої статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного станом на дату звернення кредитора із заявою про визнання недійсним правочину, визнання права власності, витребування майна в межах провадження у справі про банкрутство) правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

- боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Крім того, відповідно до частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (чинного станом на сьогодні, положення якого застосовуються під час розгляду справи про банкрутство та, відповідно, спорів в межах провадження у такій справі про банкрутство) правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Частиною другою статті 42 Кодексу визначено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

Таким чином, як положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного станом на дату звернення кредитора із заявою про визнання недійсним правочину, визнання права власності, витребування майна в межах провадження у справі про банкрутство), так і положеннями Кодексу України з процедур банкрутства (чинного станом на сьогодні, положення якого застосовуються під час розгляду справи про банкрутство та, відповідно, спорів в межах провадження у такій справі про банкрутство) визначено спеціальні підстави визнання недійсним, укладеного з боржником правочину, зокрема:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Крім того, положеннями частини другої статті 42 Кодексу визначено, що також однією з підстав визнання недійсним правочину, укладеного з боржником є «боржник уклав договір із заінтересованою особою».

Поряд із зазначеним, як вбачається з оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 07.05.2015 р., сторони узгодили, що оціночна вартість нежитлової будівлі згідно з Висновком про вартість майна, складеним ФОП Ковачова С.І. від 05.05.2015 р., що відчужується за цим договором, складає 454534,00 грн. без урахування ПДВ, а продаж вчинено за 218000,07 грн. без урахування ПДВ (п.п. 4, 5 договору).

Таким чином, умови договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 07.05.2015 р., укладеного між боржником (відповідач-1) в особі його керівника та покупцем (відповідач-2), свідчать, що такий договір спрямований на відчуження майна, а саме: нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 89,2 кв.м., враховуючи, що оціночна вартість майна визначається з урахуванням ринкових цін, - за ціною відповідно нижчою від ринкової.

Водночас, судом враховано, що 12.08.2015 р. за заявою податкового органу, обґрунтованою тим, що у боржника наявна прострочена податкова заборгованість, порушено провадження у справі № 911/3034/15 про банкрутство ТОВ Фірма "Лезіс", а оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, за яким ТОВ Фірма "Лезіс" відчужено нерухоме майно, укладено 07.05.2015 р., тобто за три місяці до порушення провадження у справі.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів, в розумінні положень ст.ст. 76-79 ГПК України, здійснення розрахунків покупцем з продавцем за придбане за оспорюваним договором нерухоме майно.

Слід зазначити, що посилання відповідача-2 на те, що 24.04.2015 р. ТОВ Фірма "Лезіс" було здійснено платежі зі сплати судового збору та погашення кредитної заборгованості на загальну суму 218000,07 грн., що свідчить саме про здійснення відповідачем-2 сплати придбаного за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 07.05.2015 р. нерухомого майна, є безпідставним, оскільки належними доказами здійснення оплати придбаного майна в даному випадку є документи, видані банком або іншими фінансовими установами, в яких відкрито відповідні рахунки, з огляду на таке:

Частиною другою та частиною третьою статті 1087 ЦК України встановлено, що розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Відповідно до п. 6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 р. № 148 суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10000 (десяти тисяч) гривень уключно; 2) з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується.

Таким чином, сплата ціни договору у розмірі 218000,07 грн. могла бути здійснена лише у безготівковій формі, отже в даному випадку доказами здійснення такої сплати є документи, видані банком або іншими фінансовими установами, в яких відкрито відповідні рахунки, однак такі докази не було надано відповідачем-2 та, відповідно, не спростовано посилань заявника на безоплатне здійснення боржником відчуження нерухомого майна, що у відповідно, як до положень ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» так і положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, є підставою для визнання правочину недійсним.

Стосовно заяви свідка - ОСОБА_3 , в якій останнім наведено обставини продажу нерухомого майна ТОВ Фірма "Лезіс", суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень частини другої статті 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватись обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Крім того, згідно із статтею 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що матеріали справи не містять документів, якими відповідно до законодавства мають бути підтверджені відповідні обставини, а саме: здійснення оплати придбаного майна за договором купівлі-продажу, викладені свідком в заяві свідчення щодо здійснення відповідних розрахунків не можуть, як самостійний доказ, підтверджувати відповідні обставини.

Окрім наведеного, судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 07.05.2015 р., укладений між ТОВ Фірма "Лезіс" в особі ОСОБА_3 , який на дату укладення договору виконував повноваження керівника вказаного товариства і, крім того, є його засновником, та покупцем - ОСОБА_1 , тобто його дочкою, що не заперечується, ані ОСОБА_3 в заяві свідка, ані ОСОБА_1 (відповідач-2) у відзиві та запереченнях, поданих до суду.

Відповідно до статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими.

Аналогічного змісту положення закріплене також у статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведеного, судом встановлено, що ОСОБА_1 , як дочка керівника та засновника ТОВ Фірма "Лезіс" є, в розумінні вищенаведеного законодавства заінтересованою особою стосовно боржника, що відповідно до положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства є підставою для визнання договору недійсним.

З огляду на все вищенаведене, судом встановлено, що позивачем доведено наявність підстав визнання в межах провадження у справі про банкрутство за заявою конкурсного кредитора договору, укладеного за три місяці до порушення провадження у справі про банкрутство, недійсним, передбачених положеннями ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (яким суд керувався на дату звернення кредитора із заявою про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна під час розгляду справи про банкрутство ТОВ Фірма "Лезіс" та, відповідно, даного спору, що розглядається в межах провадження в зазначеній справі) та положеннями Кодексу України з процедур банкрутства (яким суд керується станом на дату судового засідання під час розгляду справи про банкрутство та, відповідно, даного спору), а саме: безоплатне відчуження боржником майна на користь особи, яка в розумінні положень вказаного законодавства є заінтересованою особою стосовно боржника, що, в свою чергу, призвело до недостатності активів у боржника для погашення заборгованості перед, зокрема кредитором - Державною податковою інспекцією в Обухівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Київській області (заявник) і як наслідок порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ Фірма "Лезіс" та подальше визнання його банкрутом.

Зазначені обставини свідчать, що оспорюваний договір було укладено з метою штучного виведення майна боржника з ліквідаційної маси. Системний аналіз положень, як Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" так і Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення (відкриття) стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону (Кодексу) мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року (трьох років), що передував порушенню (відкриттю) справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (ч. 1 статті 20 Закону) (ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу).

Виходячи з наведеного, враховуючи, що за оспорюваним договором боржником було безоплатно відчужено майно на користь особи, яка в розумінні положень законодавства є заінтересованою особою стосовно боржника, що належними, допустимими, достовірними та вірогідними, в розумінні положень ст.ст. 76-79 ГПК України доказами відповідачами не спростовано. Зазначені обставини свідчать, що оспорюваний договір був укладений з метою штучного виведення майна боржника з ліквідаційної маси, що призвело до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ Фірма "Лезіс", у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлення кредитором вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 07.05.2015 р.

Поряд із зазначеним, що стосується вимог про:

- визнання права власності за ТОВ Фірма «Лезіс» на приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 89,2 кв.м.;

- витребування у ОСОБА_2 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площа 89,2 кв.м. шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати його ТОВ Фірма «Лезіс», суд зазначає таке:

Вищенаведені способи захисту прав не визначені положеннями законодавства, на яке посилається заявник, а саме: Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного на дату звернення з заявою до суду) та Кодексу України з процедур банкрутства (чинного станом на сьогодні). Поряд з цим, зазначені вимоги жодним чином не обґрунтовані заявником.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, згідно із положеннями статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства визначено, що саме власник майна наділений правом звернення до суду з позовом про визнання права власності на відповідне майно, витребування такого майна від набувача, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що конкурсним кредитором - Головним управлінням ДПС у Київській області, який не був і не є власником спірного майна, вищенаведені вимоги заявлено безпідставно.

Поряд із зазначеним, матеріали справи містять заяву відповідача-2 про застосування строків позовної давності та, відповідно, відмову в задоволенні заяви Головного управління ДПС у Київській області про визнання недійсним договору, визнання права власності на майно, витребування такого майна.

Вказана заява вмотивована тим, що для заявлення кредитором вказаних позовних вимог сплив строк позовної давності, оскільки заявник звернувся до суду з відповідною заявою в межах провадження у справі про банкрутство лише 23.09.2019 р., водночас, на переконання відповідача, заявник дізнався про порушення своїх прав у липні 2015 року, тобто під час звернення із заявою з грошовими вимогами до боржника - ТОВ Фірма «Лезіс».

Проаналізувавши вищенаведені твердження відповідача-2, матеріали даної справи та матеріали справи про банкрутство, в межах провадження в якій розглядається даний спір, суд дійшов висновку, що відповідачем необґрунтовано заявлено про застосування строку позовної давності до вимог Головного управління ДПС у Київській області, з огляду на таке:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої та частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як встановлено судом, заява Головного управління ДПС у Київській області є обґрунтованою в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, за яким боржник - ТОВ Фірма «Лезіс» безоплатно відчужив майно заінтересованій особі, що безумовно порушило права заявника, як кредитора боржника, з-за відсутності активів у якого, ним не було погашено податкову заборгованість, що призвело до звернення кредитора до суду з відповідною заявою, порушення провадження у справі про банкрутство та подальшого визнання банкрутом - ТОВ Фірма «Лезіс».

Поряд із зазначеним, суд не погоджується з твердженнями відповідача-2, що кредитор міг реалізувати своє право на звернення з заявою про визнання договору недійсним після подання заяви з вимогами до боржника у справі про банкрутство, оскільки, вказаний кредитор міг дізнатись про порушення його прав зазначеним договором лише з 13.06.2017 р., так як лише 12.06.2017 р. на судовий запит, здійснений судом на задоволення клопотання ліквідатора банкрута, спрямованого на пошук майна, до суду надійшли копії договорів (а.с. 177, том справи про банкрутство №2), за якими боржником було відчужено нерухоме майно на користь третіх осіб, в тому числі копія оскаржуваного договору, саме з умов якого можна дійти висновку про наявність порушення прав та інтересів, в тому числі Головного управління ДПС у Київській області, як кредитора у справі про банкрутство ТОВ Фірма «Лезіс». Відповідачем-2 не наведено обставин, які б свідчили, враховуючи процесуальні права кредитора у справі про банкрутство, про можливість отримання Головним управлінням ДПС у Київській області відповідної інформації раніше зазначеного строку.

Таким чином, в даному випадку, Головним управлінням ДПС у Київській області, звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, строк позовної давності не було пропущено, оскільки такий строк закінчується лише 14.06.2020 р., у зв`язку з чим, суд залишає без задоволення вказану заяву відповідача-2.

Поряд із зазначеним, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський Суд з прав людини у рішенні, прийнятому у справі «Проніна проти України» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведеного, за результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування та аналізу аргументів сторін, з урахуванням поданих на їх підтвердження документів, суд дійшов висновку, що заява Головного управління ДПС у Київській області підлягає задоволенню лише в частині визнання недійсним договору від 07.05.2015 р., укладеного між ТОВ Фірма "Лезіс" та гр. ОСОБА_1 щодо продажу об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , площею 89,2 кв.м. В іншій частині суд відмовляє в задоволенні вказаної заяви, з вищенаведених мотивів.

Відповідно до частини дев`ятої статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на встановлені під час розгляду даної справи обставини, зокрема, що ОСОБА_1 , як покупцем не було здійснено на користь продавця - ТОВ Фірма "Лезіс" сплату придбаного майна, що призвело до порушення відносно останнього справи про банкрутство, а, в подальшому, визнання його банкрутом, і як наслідок звернення до суду кредитора з заявою про, зокрема визнання договору недійсним, за яким було відчужено майно, суд дійшов висновку, що судовий збір за вимогою про визнання недійсним зазначеного договору має бути покладено саме на відповідача-2, з-за неправомірних дій якого виник спір в даній частині.

Щодо інших судових витрат, враховуючи відмову в задоволенні іншої частини заявлених Головним управлінням ДПС у Київській області вимог, такі судові витрати не підлягають відшкодуванню заявнику.

Згідно із частиною четвертою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. ст. 234, 236 Господарського процесуального кодексу України та ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, суд

ухвалив:

1. Заяву Головного управління ДПС у Київській області б/д, б/н (вх. № 18082/19, 23.09.2019 р.) про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір від 07.05.2015 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Лезіс" та гр. ОСОБА_1 щодо продажу об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , площею 89,2 кв.м.

3. В іншій частині в задоволенні заяви Головного управління ДПС у Київській області б/д, б/н (вх. № 18082/19, 23.09.2019 р.) про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а; ) 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) гривні 00 копійок судового збору.

5. Видати наказ.

Копії ухвали направити учасникам справи.

Дата підписання 13.08.2020 р.

Суддя А.В. Лопатін