ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 серпня 2020 року Справа № 903/200/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 , м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", м. Рівне

про стягнення 47 934,91 грн.

Встановив: ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом від 20.03.2020р. про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" 41 734,69 грн., в тому числі 25 355,69 грн. суми збитків від інфляції за період з 15.11.2018р. по 20.03.2020р. та 16 379,00 грн. трьох процентів річних за період з 15.11.2018р. по 20.03.2020р., нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати ОСОБА_1 вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405 849,00 грн.

Поруч з цим позивач, в порядку, визначеному ст. 8 Закону України "Про судовий збір", заявив клопотання від 20.03.2020р. про відстрочку сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою суду від 30.03.2020р. клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору було задоволено, відстрочено позивачу сплату судового збору в розмірі 2 102,00 грн. до 30.04.2020р., прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, запропоновано сторонам вчинити певні дії та надати суду відповідні матеріали.

28.04.2020р. на адресу суду від позивача надійшла заява від 28.04.2020р. з обгрунтовуючими заяву документами та поштовими документами в підтвердження надіслання останньої на адресу відповідача у справі, в котрій позивач повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд приєднати до матеріалів справи докази сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн., докази понесення позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 4 800,00грн., які просив суд відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.

04.05.2020р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи акту прийому наданих послуг з професійної правової допомоги від 28.04.2020р. та поштових документів в підтвердження надіслання доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу на адресу відповідача у справі.

Поруч з цим, 18.05.2020р. на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2020р., з поштовими документами в підтвердження надіслання останньої на адресу відповідача у справі, в котрій позивач, збільшуючи періоди нарахування інфляційних втрат та 3% річних, збільшив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача 47 934,91 грн., в тому числі 29 667,56 грн. суми збитків від інфляції за період з листопада 2018 року по квітень 2020 року (включно) та 18 267,35 грн. трьох процентів річних за період з 15.11.2018р. по 15.05.2020р., нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України.

Згідно з приписами п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За приписами ч.ч. 2,3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, виходячи з наведеного, позивач був наділений правом на подання до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог протягом 30 днів з моменту відкриття провадження у справі, тобто у строк по 29.04.2020 року включно, однак, заява про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2020р. до суду надійшла лише 18.05.2020р. (шляхом безпосереднього подання позивачем визначеної заяви до відділу документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області).

Поруч з цим суд засвідчує, що згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема, розділ Х "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

З огляду на викладене, встановлений позивачу строк щодо подання заяви, зокрема, про збільшення розміру позовних вимог, вважається продовженим на період дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

За наслідками розгляду заяви позивача від 15.05.2020р. про збільшення розміру позовних вимог, судом встановлено, що виходячи із змісту поданої заяви, а також змісту первісно поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, позивач не змінює предмету або підстав позову, а лише збільшує суму нарахувань суми збитків від інфляції та трьох процентів річних, у зв`язку із збільшенням періодів їх нарахувань. При цьому, заява позивача про збільшення позовних вимог відповідає вимогам, встановленим ст. 170 ГПК України.

Відтак, оскільки збільшення розміру позовних вимог - це процесуальне право позивача, передбачене п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, судом прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог, виходячи з чого має місце нова загальна ціна позову - 47 934,91 грн., з якої й вирішується спір.

При цьому судом було враховано, що згідно п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов`язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Частинами 2, 4, 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та право відповідача подати відзив на позовну заяву, відповідь позивача на відзив відповідача, заперечення на відповідь позивача, заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду від 30.03.2020 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичні адреси сторін, зокрема, адресу відповідача: м. Луцьк, вул. Ковельська, 13.

Як вже зазначалось, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема, розділ Х "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Відповідні положення п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" ГПК України у визначеній редакції були чинними до 16.07.2020 року включно.

З 17.07.2020 року набули чинності зміни до ГПК України, внесені згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020р. № 731-ІХ.

Відповідно до положень визначеного законодавчого акту пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України було викладено в наступній редакції: "4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

При цьому пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020р. № 731-ІХ було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Однак, відповідач вимог ухвали суду від 30.03.2020р. про відкриття провадження у справі не виконав, своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, інших передбачених ГПК України заяв та клопотань, не скористався, останніх суду, у визначені ГПК України строки, зокрема, з врахуванням пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України, не подав, хоча ухвала суду від 30.03.2020р., направлена на адресу місцезнаходження відповідача на час постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі: місто Луцьк, вулиця Ковельська, будинок 13, була вручена відповідачу 02 квітня 2020р., що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 06.04.2020р.

Поруч з цим, суд засвідчує, що згідно здійсненого судом Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" від 13.05.2020р. вбачається, що після відкриття судом провадження у справі 30.03.2020р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (), а саме 10.04.2020р. змінило своє місцезнаходження та на даний час знаходиться за адресою: 33013, Рівненська область, місто Рівне, вулиця Кавказька, будинок 3, офіс 305.

Статтею 27 ГПК України визначено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Водночас, згідно положень п.1 ч.1, ч.2 ст. 31 ГПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Відтак, з огляду на те, що в даному випадку, справа була прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності (оскільки відповідач змінив своє місцезнаходження 10.04.2020р., тобто після відкриття судом провадження у справі-30.03.2020р.), то справа, на переконання суду, повинна бути розглянута Господарським судом Волинської області.

Враховуючи, що положення ст.74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи здійснювати за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідача позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними обставинами:

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до статті 232 Господарського процесуального кодексу України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Судом засвідчується, що рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019р. у справі №903/771/18, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" про стягнення 450 297,91 грн. було задоволено частково, ухвалено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 423 813 грн., 18 647,77 грн. - інфляційних втрат та 3% річних за період з 04.04.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 7 837,14 грн., вартість проведеної експертної оцінки - 1 500 гривень, вартість послуг на правову допомогу - 5 000 грн. та 6 754,45 грн. сплаченого судового збору, у стягненні 10 000 грн. витрат позивача на правову допомогу - було відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019р., яка набрала законної сили 10.10.2019р., апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019р. у справі №903/771/18 було задоволено частково, рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019р. в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", 3% річних, інфляційних втрат та судового збору змінено, викладено рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Ковельська, буд.13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) вартість частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405 849,00 грн., 15 138,69 грн. - інфляційних втрат, 7 538,78 грн. - 3% річних та 6 427,9 грн. судового збору", у решті рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. залишено без змін; стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Ковельська, буд.13, ) 489,86 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Ковельська, буд.13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 4 000 грн. витрат на правничу допомогу.

При розгляді Північно-західним апеляційним господарським судом справи №903/771/18 останнім були встановлені факти:

- виключення рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" від 24.04.2017р. ОСОБА_1 зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база";

- сплати 07.02.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" ОСОБА_1 повернення внеску до статутного капіталу у розмірі 26 412,00 грн. та виплату дивідендів за 2017 рік в сумі 39 077,81 грн.;

- вартість власного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" станом на 03.04.2017 р. у розмірі 1 507 600,00 грн., в тому числі вартість основних засобів - 299 400,00 грн.;

- розмір чистих активів ОСОБА_1 в сумі 7 204 350,00 грн.;

- невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" обов`язку щодо виплати учаснику частини майна- ОСОБА_1 , пропорційної його частці в статутному фонді товариства, у строк не пізніше 12 місяців з дня виходу у відповідності до ст.54 Закону України "Про господарські товариства";

- підставності стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405 849,00 грн. ((6 % від 7 204 350,00 грн.) - 26412,00 грн.);

- підставності нарахування боржнику сум пені, індексу інфляції та трьох процентів річних.

28 жовтня 2019 року Господарським судом Волинської області у справі №903/771/18 на виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019р. були видані накази №903/771/18-1, №903/771/18-2, №903/771/18-3, №903/771/18-4.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем щодо сплати ОСОБА_1 вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" в розмірі 405 849,00грн. має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Боржником не надано суду доказів в підтвердження виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019р. у справі №903/771/18.

Визначена сума заборгованості у розмірі 405 849,00грн. у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.

Невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019р. у справі №903/771/18 та наявність у нього перед ОСОБА_1 боргових зобов`язань на суму 405 849,00 грн. виступило підставою для нарахування позивачем згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржнику у зв`язку з цим за прострочення виконання грошового зобов`язання 29 667,56 грн. суми збитків, завданих інфляцією за період з листопада 2018 року по квітень 2020 року (включно), а також 18 267,35 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 15.11.2018р. по 15.05.2020р. (з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2020р.), подальшого звернення кредитора до суду з позовом про стягнення цих сум.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування зазначених сум, як це вбачається із розрахунків позивача, було здійснено ОСОБА_1 із присудженої до стягнення у постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019р. у справі №903/771/18 з боржника суми вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405 849,00 грн.

Як це визначається положеннями п.п. 1.1, 1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", грошовим, за змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошове зобов`язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов`язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов`язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов`язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Статтями 598-609 Цивільного кодексу України не встановлена в якості підстави припинення грошового зобов`язання прийняття судом рішення про стягнення боргу.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як це визначається пунктом 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", за приписом ч. 5 ст. 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Судом засвідчується, що в даному випадку Північно-західним апеляційним господарським судом у справі №903/771/18 було встановлено правову природу стягнення грошових коштів, а саме вартість частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405 849,00 грн., яка залишилась відповідачем неоплаченою.

На думку суду, в розумінні ст. 625 ЦК України грошовим зобов`язанням боржника виступає сплата вартості частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405 849,00 грн.

Отже чинне законодавство передбачає нарахування сум інфляційних та трьох процентів річних саме за грошовими зобов`язаннями, матеріальними втратами, тощо.

З огляду на невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" обов`язку щодо виплати учаснику частини майна, пропорційної його частці в статутному фонді товариства, у строк не пізніше 12 місяців з дня виходу у відповідності до ст.54 Закону України "Про господарські товариства", позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат як способу захисту порушеного майнового права позивача згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно постанови Північно-західного апеляційного господарського суду з відповідача на користь позивача було стягнуто 15 138,69 грн. - інфляційних втрат за період з квітня 2018 року по жовтень 2018 року (включно) та 7538,78 грн. - 3% річних за період з 04.04.2018р. по 15.11.2018р. включно.

Відтак суд вважає, що в даному випадку позивач вправі здійснювати нарахування відповідачу сум інфляційних збитків із присудженої згідно постанови суду у справі №903/771/18 до стягнення суми основної заборгованості 405 849,00 грн. за період з листопада 2018 року по квітень 2020 року (включно), а також процентів річних за період з 16.11.2018р. по 15.05.2020р. (а не з 15.11.2018р., як це помилково зазначає позивач, оскільки суму процентів річних за 15.11.2018р. вже було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача згідно постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019р. у справі №903/771/18).

Відтак, стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 29 667,56 грн. суми збитків, завданих інфляцією за період з листопада 2018 року по квітень 2020 року (включно), нарахованої згідно із ст. 625 ЦК України (з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2020р.), судом засвідчується на підставності таких вимог, оскільки розрахунок наданий позивачем відповідає чинному законодавству України, дійсним обставинам справи, не містить арифметичних помилок, та вірно враховує періоди нарахування, з огляду на що, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача 29 667,56 грн. суми збитків, завданих інфляцією за період з листопада 2018 року по квітень 2020 року (включно) (як вірно зазначає позивач).

При цьому, судом було враховано, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р. та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007р. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Вказана правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №905/21/19.

Поруч з цим, у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо - з 16 по 31 число - вона індексується починаючи з наступного місяця.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача 18 267,35 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 15.11.2018р. по 15.05.2020р. (з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2020р.) суд засвідчує, що підставним періодом нарахування трьох процентів річних від простроченої суми, на думку суду, буде період з 16.11.2018р. по 15.05.2020р., а не з 15.11.2018р., як помилково зазначає позивач, а тому здійснивши власний перерахунок трьох процентів річних від простроченої суми за період з 16.11.2018р. по 15.05.2020р., суд приходить до висновку, що підставною та такою, що підлягатиме до задоволення буде сума 18 234,13 грн. трьох процентів річних. Відтак, у стягненні з відповідача 33,22 грн. трьох процентів річних позивачу слід відмовити, як нарахованих безпідставно.

Розрахунок нарахування перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ".

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, частиною 9 вказаної статті визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база".

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В заяві від 28.04.2020р. позивач засвідчив, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 800,00грн., які останній просив відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.

Суд засвідчує, що реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.

Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою ст. 126 ГПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Суд звертає увагу на те, що співмірність витрат - це доволі суб`єктивна категорія, яка залежить від кількох чинників, та може тлумачитися судом відповідно до його дискреційних повноважень. Проте дискреція суду в цьому випадку усічена та може бути застосована лише за клопотанням іншої сторони.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається із заяви позивача від 28.04.2020р., останній просить стягнути з відповідача 4 800 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені ОСОБА_1 в зв`язку з розглядом в господарському суді справи №903/200/20.

В підтвердження надання адвокатом Скоропудом Миколою Олександровичем ОСОБА_1 послуг з професійної правничої допомоги в суді під час розгляду справи № 903/200/20 позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 19.03.2020р., Акт прийому наданих послуг з професійної правової допомоги від 28.04.2020р. та квитанцію до прибуткового касового ордеру №28-04/20 від 28.04.2020р. на суму 4 800,00грн.

Дослідивши надані позивачем докази, суд бере до уваги, що 19.03.2020р. між Адвокатом Скоропудом Миколою Олександровичем (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №19 від 29.06.1993р.) (виконавець) та ОСОБА_1 (клієнт) було укладено договір про надання правової допомоги, згідно умов п.1.1. котрого Адвокат зобов`язується надати Замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо представництва і захисту інтересів останнього в установах, організаціях, правоохоронних органах, в судах загальної юрисдикції в господарському суді, адміністративних судах, як першої, апеляційної так і касаційної інстанціях у справі за позовом про стягнення інфляційних витрат та відсотків у зв`язку із невиконанням грошових зобов`язань.

За послуги за п. 1.1. даного договору Замовник сплачує Адвокату гонорар за домовленістю, виходячи із витраченого часу, а також всі понесені адвокатом витрати на представництво. Фіксована сума гонорару складає 4 800 грн. (п.п. 4.1., 4.3. договору).

Згідно Акту прийому наданих послуг з професійної правової допомоги від 28.04.2020р., підписаного сторонами, загальна вартість наданих послуг складає 4 800,00грн. та включає в себе: попередню консультацію, підготовку матеріалів, оформлення позовної заяви у господарській справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" про стягнення інфляційних втрат та відсотків у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №28-04/20 від 28.04.2020р. на суму 4 800,00грн. ОСОБА_1 здійснив оплату адвокату Скоропуду Миколі Олександровичу наданих послуг в розмірі 4 800,00грн.

Враховуючи вказане, позивачем згідно з вимогами ст. 74 ГПК України було доведено понесення ним витрат в розмірі 4 800,00 грн. на надання адвокатом Скоропудом М.О. послуг з професійної правничої допомоги.

Враховуючи викладене, надані позивачем документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування за рахунок відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу, оскільки розмір понесених позивачем витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Разом з тим, суд засвідчує, що у відповідності до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з огляду на те, що позивачем при зверненні з позовом до суду було заявлено до стягнення з відповідача загалом 47 934,91 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2020р.), а судом визначено суму, що підлягає задоволенню в розмірі 47 901,69 грн., тобто 99,93 % від заявленої позивачем, з огляду на положення ч.2 ст.126, ч. 4 ст. 129 ГПК України, суд дійшов висновку про те, що з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4 796,67 грн. витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Наведена правова позиція узгоджується з численною практикою Верховного Суду, відображеною, зокрема, у постановах від 03.04.2020р. у справі №910/17626/18, від 06.04.2020р. у справі №910/4783/19.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 126, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (Рівненська область, місто Рівне, вулиця Кавказька, будинок 3, офіс 305, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 29 667,56 грн. інфляційних втрат, 18 234,13 грн. 3% річних, а всього 47 901,69 грн., а також 2 100,54 грн. витрат по сплаті судового збору та 4 796,67 грн. витрат, пов`язаних з оплатою професійної правової допомоги.

3. В позові в частині стягнення 33,22 грн. 3% річних відмовити.

4. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 07.08.2020р.

Суддя В. А. Войціховський