УХВАЛА

11 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 916/3461/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Кролевець О. А., Стратієнко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Безсмертної М.Т.,

відповідача - Гусарова О.Л.,

третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Зозулі Юрія Миколайовича

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Гута С. Ф.

від 18.02.2020 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Мишкіна М. А., Аленін О. Ю., Лавриненко Л. В.

від 16.06.2020

за позовом Фізичної особи - підприємця Зозулі Юрія Миколайовича

до Фізичної особи - підприємця Кошель Оксани Анатоліївни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ"

про визнання договору недійсним,

Розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 03.08.2020 № 29.3-02/1464 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 916/3461/19 у зв`язку з відпусткою судді Вронської Г.О.

Згідно із витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 03.08.2020 для розгляду справи № 916/3461/19 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Кролевець О.А., Студенець В.І.

Розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 06.08.2020 № 29.3-02/1526 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 916/3461/19 у зв`язку з відпусткою судді Студенця В.І.

Згідно із витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 06.08.2020 для розгляду справи № 916/3461/19 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Кролевець О.А., Стратієнко Л.В.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Зозуля Юрій Миколайович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Кошель Оксани Анатоліївни про визнання недійсним договору оренди від 01.12.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: відповідачем порушено істотні умови договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018 такі як використання орендованого приміщення не за цільовим призначенням та передача його в суборенду третій особі без погодження з орендодавцем; орендоване приміщення відповідачем отримано в оренду для використання його під аптечний заклад (аптеку), однак Фізична особа - підприємець Кошель Оксана Анатоліївна ніколи не отримувала та не має ліцензії на здійснення господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у той самий час таку господарську діяльність в орендованому відповідачем приміщенні здійснює інша юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ". Враховуючи зазначені доводи, позивач вважає, що спірний договір оренди не відповідає положенням статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.02.2020 у справі № 916/3461/19 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- суд не вбачає в діях сторін спірного договору будь-якого порушення вимог чинного законодавства України, які були обов`язковими при укладанні такого договору, що могли б бути підставою для визнання спірного договору недійсним;

- з огляду на підстави, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги його право не порушено;

- судом встановлено нікчемність спірного договору, відтак позовні вимоги про визнання договору оренди недійсним, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають;

- позивачем в обґрунтування позову зазначено виключно про відсутність його згоди дозволу на передачу орендованого відповідачем приміщення в суборенду будь-яким третім особам, що спростовується матеріалами справи;

- судом не встановлено обставин, які б у сукупності давали підстави для висновку про недійсність спірного договору, тобто позивачем у межах цього провадження не доведено належними та допустимими доказами стверджувану ним в заявленому позові обставину.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2020 у справі № 916/3461/19 залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- обставина укладення договору суборенди за згодою чи без згоди орендодавця для вирішення даного спору не має істотного значення, та до предмету доказування не входить, оскільки ця обставина не підлягає встановленню при ухваленні рішення за предметом позову - визнання договору недійсним;

- порушення відповідачем умов договору оренди та вимог частини 1 статті 774 Цивільного кодексу України є обставиною, що підлягає доказуванню в межах спору про розірвання договору оренди від 01.12.2018 або спору про визнання договору суборенди недійсним, а для визнання договору оренди від 01.12.2018 недійсним значення не має;

- вимога про розірвання договору оренди позивачем не заявлена, як і не оспорений договір суборенди з підстав його невідповідності вимогам частини 1 статті 774 Цивільного кодексу України;

- Закон України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", на який посилався позивач у позовній заяві, втратив чинність 28.06.2015 у зв`язку із прийняттям Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності";

- умови договору оренди не визначають, що саме Фізична особа - підприємець Кошель Оксана Анатоліївна та виключно вона як суб`єкт підприємницької діяльності повинна була мати таку ліцензію для забезпечення використання приміщення за його призначенням (під аптеку), що у сукупності із пунктом 7.2 договору оренди свідчить про необґрунтованість вимоги щодо визнання договору оренди недійсним на підставі частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України;

- посилання скаржника в апеляційній скарзі на частину 1 статті 230 Цивільного кодексу України, як на підставу для визнання правочину недійсним у зв`язку з введенням позивача при його укладенні в оману, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки така підстава для визнання недійсним договору позивачем не зазначалася в позовній заяві, вказане питання під час розгляду даної справи судом першої інстанції не досліджувалось, в той час як в силу приписів частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, в суді апеляційної інстанції не розглядаються;

- висновок місцевого господарського суду про те, що спірний договір оренди №01/12-18 є нікчемним в силу положень статті 220 Цивільного кодексу України є помилковим, оскільки договір оренди укладено строком на 2 роки та 11 місяців, що виключає обов`язковість його нотаріального посвідчення та, як наслідок його нікчемність в силу прямої вказівки в законі. Вказаний помилковий висновок не призвів до ухвалення неправильного по суті судового рішення та не може бути достатньою підставою для його скасування чи зміни на підставі статті 277 Господарського процесуального кодексу України;

- також помилковим та необґрунтованим є твердження суду першої інстанції у тексті мотивувальної частини рішення про те, що доводи позивача про відсутність його письмової чи усної згоди на передачу об`єкта оренди в суборенду спростовується матеріалами справи, оскільки відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження наявності письмової згоди позивача на передачу об`єкта в суборенду. Водночас, недоведеність посилань відповідача на наявність письмової згоди позивача на передачу приміщення в суборенду, яка виходячи з предмету позову та його підстав, не могла вплинути на результати вирішення даного спору.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 у даній справі, та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Фізична особа - підприємець Зозуля Юрій Миколайович зазначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та послався на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц, Верховного Суду України, викладених у постановах від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14, від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13 та від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Фізична особа - підприємець Кошель Оксана Анатоліївна подала відзив на касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Зозулі Юрія Миколайовича, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ" відзив на касаційну скаргу не надало, що відповідно до частини 3 статті 295 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судових рішень.

4. Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), постанова від 25.04.2018 у справі № 925/3/7 (пункт 38), постанова від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15).

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд ухвалив оскаржувану постанову без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц, Верховного Суду України, викладених у постановах від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14, від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13 та від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, з огляду на таке.

Так, у справі № 924/1473/15, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги щодо визнання недійсним та скасування в частині рішення сьомого скликання Міськради від 27 січня 2017 року № 17.2-16/2017 «Про затвердження документації із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та користування», зокрема пунктів 8, 8.1 цього рішення та визнання права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 12, 8659 га, що розташована по вулиці Військовій, м. Славута, Хмельницької області, за Міністерством оборони України в особі КЕВ м. Хмельницький (з урахуванням заяви від 13 березня 2018 року № 9/507вих18 про зміну предмета позову). Спір у справі пов`язаний з порушенням цивільних прав держави на нерухоме майно - земельну ділянку іншою особою, і спрямований на відновлення самого права держави на це майно у спосіб, визначений позивачем. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком судів щодо наявності підстав для задоволення заяви про зміну предмета позову за вказаних змін фактичних обставин справи, які полягали у здійсненні відповідачем ряду дій та безпідставного розпорядження земельною ділянкою, прийняття за результатом такого розпорядження рішення, яке унеможливить відновлення права позивача, та зазначила, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права, і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Натомість у справі, що переглядається, зовсім інші предмет та підстави позову, суб`єктний склад сторін, і що має істотне значення - заява про зміну підстав позову не подавалась, а питання щодо законності прийняття такої заяви в межах цієї справи взагалі не розглядається.

У справі № 761/6144/15-ц, що переглядалась Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, предметом спору були вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неналежного виконання Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Ярославська» Шевченківського району», Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» своїх обов`язків відбувалося неодноразове залиття квартири позивача. За наслідками касаційного перегляду Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду зроблено висновок про те, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З огляду за зазначений висновок Суд дійшов висновку про помилковість висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позову лише з тих підстав, що положення статті 1164 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилався у позовній заяві, не є підставою для задоволення позову.

Однак, даний висновок суду також не можна вважати таким, що був зроблений судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах та не врахований судом в оскаржуваній постанові, оскільки правовідносини, наявні у справі №761/6144/15-ц та у цій справі, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судами фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, та з огляду на мотиви відмови у задоволенні позову, які визначені у змісті судових рішень. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що апеляційний господарський суд у цій справі відхилив посилання скаржника в апеляційній скарзі на частину 1 статті 230 Цивільного кодексу України, як на підставу для визнання правочину недійсним у зв`язку з введенням позивача при його укладенні в оману, оскільки така підстава для визнання недійсним договору (введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення) позивачем не зазначалася в позовній заяві, вказане питання під час розгляду даної справи судом першої інстанції не досліджувалось, в той час як в силу приписів частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, в суді апеляційної інстанції не розглядаються.

Крім того, у справі № 3-11гс14, що переглядалась Верховним Судом України, предметом спору були вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки від 16 червня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу 16 червня 2007 року за № 2406. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний договір не відповідає вимогам законодавства, зокрема статей 203, 227, 228, 230, 638 Цивільного кодексу України, статей 82, 133 Земельного кодексу України, статей 4, 18 Закону України "Про іпотеку", статті 1 Положення про форму зовнішньоекономічних договорів. Предметом касаційного перегляду Верховного Суду України у цій справі була постанова Вищого господарського суду України в частині його висновків щодо недійсності договору іпотеки за статтею 230 Цивільного кодексу України. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд України зазначив, що Вищий господарський суд України, всупереч положенням статті 230 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про недійсність правочину (договору іпотеки від 16 червня 2007 року) як такого, що вчинений внаслідок обману позивача щодо мотивів правочину з боку третьої особи компанії "Ай-Еф-Оу СВІС Джі-Ем-Бі-Ейч" (боржника за договором позики від 14 червня 2007 року), яка не є стороною у спірному договорі іпотеки; такий висновок Вищого господарського суду України ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та суперечить висновкам цього суду в інших за змістом судових рішеннях у подібних правовідносинах, зокрема у справах № 903/628/13, № 17/456 та № 11/454/07.

У справі № 6-78цс13, що переглядалась Верховним Судом України, предметом спору були вимоги щодо визнання недійсними договорів оренди землі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договори було укладено з порушенням вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі», якою передбачено істотні умови договору оренди. Предметом касаційного перегляду Верховного Суду України у цій справі була ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в частині його висновків щодо недійсності договорів оренди землі на підставі статті 15 Закону України «Про оренду землі». За результатами касаційного перегляду Верховний Суд України дійшов висновку про те, що ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції, оскільки судом залишено поза увагою вимоги статті 3 Цивільного процесуального кодексу України та статті 15 Цивільного кодексу України, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивачів у зв`язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також не з`ясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів.

У справі № 6-806цс16, що переглядалась Верховним Судом України, предметом спору були вимоги щодо визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними, припинення обтяжень нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу в силу вимог статті 234 Цивільного кодексу України є фіктивним, оскільки з часу продажу квартири ОСОБА_3 він та всі члени його сім`ї продовжують проживати в квартирі, зареєстровані в ній, сплачують комунальні послуги, відповідач гроші за квартиру не сплатив та не зареєстрував своє право власності на неї. Крім того, вказані договори були укладені без згоди органу опіки та піклування, що є порушенням приписів статі 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та статті 18 Закону України «Про охорону дитинства». Предметом касаційного перегляду Верховного Суду України у цій справі була ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в частині його висновків щодо недійсності договорів на підставі статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства». За результатами касаційного перегляду Верховний Суд України виклав висновок про те, що передбачене статтею 177 Сімейного кодексу України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Водночас, у справі № 916/3461/19, що переглядається, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди обґрунтовані тим, що договір оренди не відповідає положенням статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, оскільки орендоване приміщення відповідачем отримано в оренду для використання його під аптечний заклад (аптеку), однак Фізична особа - підприємець Кошель Оксана Анатоліївна ніколи не отримувала та не має ліцензії на здійснення господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

Отже, правовідносини у справах, на які посилається скаржник (№№ 3-11гс14, 6-78цс13, 6-806цс16) та у справі, що переглядається не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами.

Таким чином, аналіз висновків, зроблених в постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 у справі № 916/3461/19, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц, Верховного Суду України, викладеним у постановах від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14, від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13 та від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Фізична особа - підприємець Зозуля Юрій Миколайович не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Зозулі Юрія Миколайовича на рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 у справі № 916/3461/19.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Зозулі Юрія Миколайовича на рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 у справі № 916/3461/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді О.А. Кролевець

Л.В. Стратієнко