ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.08.2020 Справа № 920/456/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В. при секретарі судового засідання Галашан І.В., розглянувши матеріали справи № 920/456/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Індичка" (42323, Сумська область, Сумський район, село Кровне, вул. Гірська, 39, ; електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Куземинський масло пресовий завод" (42752, Сумська область, Охтирський район, село Куземин, вул. Зінківська, 51, ; електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2

про стягнення 748 962 грн. 09 коп. заборгованості за Договором поставки №10/2019 від 27.08.2019,

за участю представників сторін:

від позивача: Кіріченко Р.М.,

від відповідача: не прибув.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 748 962 грн. 09 коп., заборгованості за Договором поставки № 10/2019 від 27.08.2019. А також просить суд стягнути з відповідача 11234 грн. 43 коп. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 19.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 08.07.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 04.08.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 04.08.2020 надав усні пояснення в обґрунтування своєї позиції по справі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 04.08.2020 не прибув, відзив на позовну заяву не подав, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відзиву відповідача за наявними у ній матеріалами.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Слід також відзначити, що у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 27 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Куземинський маслопресовий завод» (покупець, відповідач) був укладений Договір поставки № 10/2019.

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується передати у встановлений договором термін товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Товар, що поставляється за цим договором, є сільськогосподарська продукція, визначена у видаткових накладних та/або у специфікаціях за Договором (п. 1.2. Договолру).

Згідно з п. 2.1. наменування товару - соя.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що загальна кількість товару, що поставляється за договором, визначається шляхом підсумовування кількості товару, зазначеного у видаткових накладних. Загальна орієнтовна кількість товару вказується у специфікаціях до данного Договору.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ним відповідно до укладеного договору в повному обсязі виконаноо прийняті на себе зобов`язання щодо поставки товару та здійснено поставку, що підтверджується наступними документами:

- видаткова накладна № 12614 від 19.10.2019р. на суму 367 659,00 грн. та товарно- транспортна накладна № 486498 від 19.10.2019р.;

- видаткова накладна № 12201 від 19.10.2019р. на суму 277 146,00 грн. та товарно- транспортна накладна № 486496 від 19.10.2019р.

- видаткова накладна № 12613 від 18.10.2019р. на суму 344 341,00 грн. та товарно- транспортна накладна № 486497 від 18.10.2019р.

Відповідно до підпункту 4.3. укладеного договору відповідач прийняв на себе зобов`язання проводити оплату за товар в наступному порядку: оплата кожної партії Товару здійснюється шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок Постачальника в розмірі 80%. Остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовленого Товару здійснюється після того, як Постачальник в строки передбачені чинним законодавством, зареєстрував податкову накладну у Єдиному реєстрі податкових накладних, по кожній партії відвантаження Товару.

Позивач зазначає, що Відповідач порушив строки оплати за поставлений товар, що призвело до виникнення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2020 позивач звернулось до відповідача з претензією вих. № 233 з вимогою про погашення заборгованості та перерахування суми в розмірі 748 962,09 грн. на розрахунковий рахунок позивача протягом 2-х банківських днів.

Проте, в матеріалах справи відсутні відповіді на означену претензію, чи докази оплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що станом на день подання позовної заяви заборгованість ТОВ «Куземинський маслопресовий завод» перед ТОВ «Індичка» за поставлений товар становить суму в розмірі 748 962,09 грн..

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Судом встановлено, що факт виконання позивачем та прийняття відповідачем товару на суму 748962 грн. 09 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому відповідач не розрахувався за виконані роботи, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідачем не подано доказів сплати боргу чи аргументованих заперечень проти вимог позивача.

Проте, з матеріалів справи, а саме акту звірки взаємних розрахунків станом за період: 01.01.2019-07.05.2020 за договором № 10/2019 від 27.08.2019, відповідачем підтверджується факт існування боргу в сумі 748962 грн 09 коп., про що свідчить наявність підпису та печатки уповноваженого представника на акті.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів сплати існуючого боргу, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 748962 грн 09 коп. заборгованості за договором.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст.13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статями 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Куземинський маслопресовий завод» (42752, Сумська область, Охтирський район, с. Куземин, вул. Зіньківська, 51, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» (42323, Сумська область, Сумський район, с. Кровне, вул. Гірська, 39, ) 748962 грн 09 коп. боргу, 11234 грн 43 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.08.2020.

Суддя С.В. Заєць