РІШЕННЯ

Іменем України

27 липня 2020 року м. Чернігівсправа № 927/401/20

Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Дзюб Г.В., за правилами загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

проспект Миру, 14, м. Чернігів, 14000;

до відповідача: Фермерського господарства «Інтер - Агро - База»,

вул. Чернігівська, 54, В-2, смт. Сосниця, Чернігівська область, 16100;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;

предмет спору: про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

за участю представників сторін:

від позивача: Крапивний Б.В. - заступник начальника управління, положення про відділ представництва від 19.06.2019 №267 (зі змінами від 24.02.2020 №36), довіреність від 08.01.2020 №2/62-20;

Будлянський В.М. - начальник юридичного управління, витяг з ЄДРПОУ;

від відповідача: Коленченко О.О. - адвокат, ордер на надання правової допомоги серія ЧН №066645, видано 02.06.2020;

від третьої особи: не прибув.

У судовому засіданні 27.07.2020, після закінчення оголошеної судом перерви в судовому засіданні 13.07.2020, Господарським судом Чернігівської області на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

13.05.2020, до Господарського суду Чернігівської області, надійшов позов Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області до Фермерського господарства «Інтер - Агро - База» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Згідно заявленого позову позивач просить суд витребувати з незаконного володіння Фермерського господарства «Інтер - Агро - База» (надалі - ФГ «Інтер - Агро - База») на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (надалі - ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області) земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:3066, площею 2га, розташовану на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач зазначив, що громадянин України ОСОБА_1 , надавши недостовірну інформацію про те, що ним на час звернення (29.12.2016) не було використано право на безоплатне отримання земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, протиправно, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області №25-10958/14-17-сг від 13.07.2017 набув із державної в приватну власність земельну ділянку площею 2,0000га, кадастровий номер :06:001:3066, розташовану на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області, яку в подальшому ним було відчужено за договором купівлі - продажу від 14.02.2019 Фермерському господарству «Інтер - Агро - База», що є добросовісним набувачем (відповідач у справі).

На думку позивача, оскільки спірна земельна ділянка вибула із державної власності поза волею власника - держави (наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг прийнято з порушенням вимог частини 4 статті 116 Земельного кодексу України), в ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, як розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення є достатні підстави для її витребування в порядку статті 388 Цивільного кодексу України в добросовісного набувача - ФГ «Інтер - Агро - База».

Ухвалою суду від 14.05.2020 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі №927/401/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 03.06.2020, учасникам справи встановлено строки для подачі до суду заяв по суті заявлених вимог.

Даним процесуальним документом за клопотанням позивача в порядку статті 50 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено фізичну особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який є первісним набувачем спірної земельної ділянки.

03.06.2020, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача до суду не прибули, повноважних представників не направили, повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать матеріали справи.

Судом постановлено відкласти підготовче засідання в справі на 01.07.2020, враховуючи неприбуття до суду повноважного представника відповідача, який повідомив про намір подати відзив на позов у порядку статей 165, 178 ГПК України, з урахуванням положень п.4 розділу Х Прикінцевих положень цього Кодексу, в редакції Закону України №540-ІХ від 30.03.2020.

19.06.2020, відповідачем подано відзив на позов (з доказами його направлення на адреси учасників справи), що залучений судом до матеріалів справи, в якому проти позовних вимог заперечено в повному обсязі вказавши, що спірна земельна ділянка набута ним у приватну власність на підставі оплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Куць М.І. Сосницького районного нотаріального округу Чернігівської області та зареєстрованого в реєстрі за №179. Право власності на дану земельну ділянку зареєстровано за ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 14.02.2019. Оскільки відчуження спірної земельної ділянки відбулось за відплатним договором купівлі-продажу, він не знав і не міг знати про ситуацію, що склалась з порядком набуття третьою особою - ОСОБА_1 (первісним набувачем) вказаної земельної ділянки, який, як продавець за договором купівлі-продажу земельної ділянки гарантував законність набуття даного об`єкту в власність.

Вказав на відсутність правових підстав для витребування в нього спірної земельної ділянки в порядку п.3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) як добросовісного набувача, що вибула з державної власності на підставі чинного наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівські області від 13.07.2017 №25-10958/14-17сг, прийнятого позивачем у межах його повноважень як розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення, зокрема з порушенням вимог частини 4 статті 116 Земельного кодексу України внаслідок помилки самого позивача, оскільки останній при об`єктивній можливості перевірити інформацію, вказану третьою особою в заяві від 29.12.2016 б/н (щодо права безоплатної приватизації земельної ділянки в межах установлених норм за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства), не вчинив жодних дій та не звірив її з даними Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за наявності в нього безперешкодного доступу до вказаних Реєстрів, держателем одного з яких є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, якому позивач підпорядкований як територіальний орган.

Вважає, що позивач при сумлінному виконанні покладених на нього обов`язків мав достатньо підстав для відмови третій особі в передачі в власність спірної земельної ділянки, оскільки відомості про попередню земельну ділянку, кадастровий номер :00:000:0278, набуту ОСОБА_1 у власність з аналогічних підстав згідно державного акту про право власності на земельну ділянку (серія ЯГ №867711) виданого 21.09.2007, наявні в Реєстрах як мінімум з 21.05.2014 (з дати реєстрації речового права, права оренди відносно даної земельної ділянки). Одночасно позивач, як орган уповноважений здійснювати контроль за веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель, мав достатньо часу починаючи з 02.11.2017 (дата реєстрації емфітевзису щодо спірної земельної ділянки) для виправлення допущеної ним помилки, до реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за добросовісним набувачем (відповідачем у справі). Однак наведені дії позивачем вчинені не були, оскільки він погодив подальшу перереєстрацію прав власності та інших речових прав на таку земельну ділянку, тобто фактично визнав наявність волі на передачу її в приватну власність третій особі згідно наказу від 13.07.2017 №25-10958/14-17сг.

01.07.2020, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача до суду не прибули, повноважних представників не направили, повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання. У свою чергу відповідачем у відзиві на позов заявлено клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності його повноважного представника (перебуває в відпустці), яке задоволено судом.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив про відсутність у нього наміру в порядку статей 166, 184 ГПК України подавати відповідь на відзив.

За результатами підготовчого засідання суд, беручи до уваги, що питання передбачені частиною 2 статті 182 ГПК України вирішено, відповідно п.3 частини 2 статті 185 вказаного Кодексу постановив закрити підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 13.07.2020, про що відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повідомлені в порядку статей 120, 121 ГПК України.

13.07.2020, у судове засідання прибули повноважні представники сторін; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача до суду не прибула, повноважного представника не направила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчать матеріали справи.

У судовому засіданні 13.07.2020 судом розпочато розгляд справи по суті та відповідно до частини 2 статті 216 ГПК України оголошено перерву до 27.07.2020, про що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повідомлена в порядку статей 120, 121 ГПК України.

27.07.2020, після закінчення оголошеної судом перерви, в судове засідання прибули повноважні представники сторін; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повторно до суду не прибула, повноважного представника не направила.

Ухвала суду про відкриття провадження в справі від 14.05.2020, ухвала суду про відкладення розгляду справи від 03.06.2020, ухвала повідомлення від 01.07.2020 направлені третій особі за адресою, повідомленою суду, а саме: АДРЕСА_1, повернуті відділом поштового зв`язку за зворотною адресою з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про отримання третьою особою ухвали повідомлення від 13.07.2020, направленої на зазначену вище поштову адресу, до суду не надходили, однак із витягу з офіційного сайту АТ «Укрпошта» «Відстеження поштового відправлення» вбачається, що поштове відправлення №771 (ухвала повідомлення від 13.07.2020) адресату не вручена.

Додатково для третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (за веб-адресою: http://court.gov.ua/) були розміщені повідомлення про відкладення підготовчого засідання, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, про оголошену перерву в судовому засідання в межах судового розгляду даної справи.

За висновком суду, відповідно частини 4 статті 122 ГПК України третя особа неодноразово належним чином повідомлялась про дату, час та місце судових засідань в справі №927/401/20, однак своїми процесуальними правами на участь в судовому засіданні та подання письмових пояснень по суті спору не скористалась.

Неприбуття третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судові засідання 03.06.2020, 01.07.2020, 13.07.2020 та 27.07.2020 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник позивача в судових засіданнях 13.07.2020 та 27.07.2020 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав наведених у позові. Додатково зазначав про відсутність в позивача обов`язку на законодавчому рівні проводити звіряння інформації щодо заявника, який виявив бажання скористатись правом безоплатної приватизації земельної ділянки в межах установлених норм, з відомостями, що містяться в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно такої особи.

Представник відповідача в судових засіданнях 13.07.2020 та 27.07.2020 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини наведені в відзиві на позов. Спростовуючи доводи позивача зазначав, що відсутність на законодавчому рівні в останнього обов`язку звіряти інформацію, що міститься в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не звільняють його від правових наслідків рішень, що прийняті ним з порушенням вимог закону, в тому числі у вигляді безпідставного вибуття з державної власності спірної земельної ділянки, оскільки витребування даної земельної ділянки з володіння добросовісного набувача є втручанням держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Одночасно ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, такі помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши повноважних представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За частинами 2 та 3 статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати в приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частини 1 та 2 статті 84 ЗК України).

Згідно приписів статті 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

За частиною 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або в користування для всіх потреб.

Виходячи з підпункту 13 пункту 4 Положення про ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань, геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, Управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку визначеному чинним законодавством на території Чернігівської області.

За правилами частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 ЗК України).

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт в частини 3 статті 116 ЗК України).

За частиною 4 вказаної статті, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

У силу положень частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частин 6, 7, 8, 9 вказаної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (в разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності в власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання в місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2017, до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від громадянина України ОСОБА_1 (третя особа в справі) надійшла заява б/н від 29.12.2016, якою останній просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в власність у межах норм безоплатної приватизації орієнтовною площею 2га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області. Вказав, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки по даному виду цільового використання на території України ним не використано.

На запит позивача Відділ Держгеокадастру у Сосницькому районі Чернігівської області листом від 11.01.2017 №22-28-99.3-49/2-17 підтвердив, що земельна ділянка площею 2га громадянину ОСОБА_1 на території району безоплатно в власність не передавалась.

18.01.2017, позивач, розглянувши заяву ОСОБА_1 , відповідно до вимог статей 15-1, 116, 118, 121, 122 ЗК України, наказом №25-980/14-17-сг надав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2га за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства (01.03).

30.06.2017, громадянин ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою б/н від 21.06.2017 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, що перебуває в запасі в межах території Сосницької селищної ради Чернігівської області та передати дану земельну ділянку в власність.

13.07.2017, позивач, розглянувши заяву ОСОБА_1 , відповідно до вимог статей 15-1, 116, 118, 121, 122, 125, 126 ЗК України, наказом №25-10958/14-17-сг затвердив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в власність для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_1 на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області. Надав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2га (кадастровий номер :06:001:3066) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області (надалі - спірна земельна ділянка).

31.07.2017, третя особа в справі, громадянин ОСОБА_1 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на спірну земельну ділянку, про підтверджується витягом з вказаного Реєстру, сформованого станом на 30.04.2020 за №207974842 (наявного в матеріалах справи). Таким чином, з 31.07.2017 третя особа в справі (первісний набувач) - власник даної земельної ділянки.

25.10.2017, між третьою особою в справі та відповідачем - ФГ «Інтер - Агро - База», укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідно до умов якого (п.1.1., п.1.3.) третя особа, власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:001:3066, передав відповідачу, емфітевту, право володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею. Факт передачі власником та прийняття в користування емфітевтом спірної земельної ділянки підтверджується двостороннім актом до договору (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи).

Право користування спірною земельною ділянкою (емфітевзис) зареєстровано 02.11.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується витягом з вказаного Реєстру, сформованого станом на 30.04.2020 за №207974842 (наявного в матеріалах справи).

14.02.2019, між третьою особою в справі та відповідачем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі - Договір) посвідчений приватним нотаріусом Куць М.І. Сосницького районного нотаріального округу Чернігівської області, зареєстрований в реєстрі за № 179. За умовами Договору (п.1.1., п.1.2.) громадянин ОСОБА_1 (продавець) передав ФГ «Інтер - Агро - База» (покупцю) за плату спірну земельну ділянку (кадастровий номер :06:001:3066) а останній, в свою чергу, прийняв таку земельну ділянку в власність та сплатив за неї обумовлену грошову суму на умовах цього Договору

За умовами п.2.1. Договору продаж спірної земельної ділянки, за домовленістю сторін, вчинено за 400,00грн, які продавець одержав від покупця до підписання Договору, про що зокрема свідчить належним чином засвідчена копія касового ордеру №11 від 14.02.2019 та витяг з касової книги станом на 14.02.2019 (наявні в матеріалах справи). Сторони підтвердили факт повного розрахунку за цим Договором і відсутність з боку продавця будь-яких претензій фінансового характеру до покупця (п.2.2. Договору).

Продавець свідчив, що відчужувана земельна ділянка є його особистою приватною власністю, так як одержана ним із земель державної та/або комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України (п.5.3. Договору).

Право власності на спірну земельну ділянку за новим власником - ФГ «Інтер - Агро - База» зареєстровано 14.02.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується витягом з вказаного Реєстру, сформованого станом на 30.04.2020 за №207974842 (наявні в матеріалах справи).

Таким чином, з 14.02.2019 власником та фактичним користувачем спірної земельної ділянки, що набута за умовами оплатного правочину, є відповідач у справі.

Предметом позову в даній справі є вимога про витребування з незаконного володіння відповідача (фактичного користувача) на користь позивача (розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення) земельної ділянки, з кадастровим номером :06:001:3066, площею 2га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з державної власності, а саме з порушенням приписів частини 4 статті 116 ЗК України, оскільки громадянином ОСОБА_1 (первісним набувачем) подано недостовірні відомості щодо наявності у нього права на безоплатну приватизацію земельної ділянки державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в межах установлених норм, що, як з`ясовано позивачем у подальшому, на момент звернення (04.01.2017) ним вже було реалізовано.

Як стало відомо позивачу, за результатами перевірки Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області (лист від 24.03.2020 №66-4145вих.20), ОСОБА_1. за рішенням Новобиківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області (8-ї сесії 5-го скликання) від 08.06.2007 отримав на безоплатній основі в власність земельну ділянку, з кадастровим номером :00:000:0278, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9999га, на території Новобиківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. Право власності на дану земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №867711 від 21.09.2007, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №15 (належним чином засвідчена копія наявна в матеріалах справи).

Згідно витягів з Державного земельного кадастру, сформованого станом на 19.06.2020, та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого станом на 18.06.2020 за №213084735, власником земельної ділянки, з кадастровим номером :00:000:0278, площею 0,9999га, вид використання: для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Новобиківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, є третя особа в справі ОСОБА_1.

За доводами позивача, оскільки за приписами частини 4 статті 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться лише один раз по кожному виду використання, третя особа (первісний набувач) не мав достатніх підстав для повторного набуття в власність спірної земельної ділянки державної форми власності в межах норм безплатної приватизації за видом використання: для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вважає, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника - держави, оскільки він був введений в оману відносно фактичних обставин справи, так як ОСОБА_1. (первісний набувач) зловживаючи своїми правами, повідомив йому недостовірні відомості щодо наявності в нього нереалізованого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки за видом використання: для ведення особистого селянського господарства. Як наслідок, наказ позивача від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг «Про затвердження документацій із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» прийнято з порушенням вимог ЗК України, зокрема, частини 4 статті 116 цього Кодексу. За доводами позивача ці обставини є підставою для витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння в порядку статті 388 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 387 ЦК України установлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому, відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

За приписами частини 1 статті 388 ЦК України, якою обґрунтовано заявлений позов, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння (1); було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння (2); вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (3). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зі змісту вказаних норм убачається, що власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник, а відповідачем - незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Предметом доказування в справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують: право власності на витребуване майно; вибуття його з володіння позивача; перебування його в натурі в відповідача; обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння власника.

Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні. При цьому, в разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України.

У такому випадку, діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна в добросовісного набувача з обставинами щодо наявності в відчужувача за останнім у ланцюгу договорів права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача в такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. При цьому, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №911/3158/17, від 23.01.2019 у справі №916/2130/15.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи та заперечення обох сторін, судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:001:3066, площею 2га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області, вибула з державної власності на підставі чинного наказу ГУ Держгеокадастру Чернігівської області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в власність» від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг, прийнятого позивачем у межах його повноважень відповідно до приписів статті 19 Конституції України, статей 15-1, частини 2 статті 84, частини 4 статті 122 ЗК України.

Наведене свідчить, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави за наявності її волі, вираженої в діях повноважного органу, що в силу до покладених на нього завдань розпоряджався землями сільськогосподарського призначення на визначеній території та прийняв рішення в формі чинного наказу від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг про передачу спірної земельної ділянки в приватну власність третій особі в даній справі (первісному набувачу).

Тобто, твердження позивача про вибуття спірної земельної ділянки з державної власності поза волею її власника - держави, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду наявного спору.

При цьому, судом відхилено як необґрунтовані доводи позивача про те, що оскільки наказ від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг прийнято з порушенням приписів частини 4 статті 116 ЗК України, внаслідок недобросовісних дій саме первісного набувача (громадянина ОСОБА_1 ), то слід вважати, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею.

Позивач, який є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, відповідно до покладених на нього завдань, у тому числі здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку (в тому числі з Реєстром речових прав на нерухоме майно); здійснює державну реєстрацію земельних ділянок; веде поземельні книги та видає витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки; здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, втому числі нагляд за веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання вимог земельного законодавства в процесі укладення цивільно-правових договорів, передачі в власність, надання в користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; у частині дотримання вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання в користування та ін. (п.4 Положення про ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області).

За визначеннями статті 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження в їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відомості Державного земельного кадастру є офіційними (частина 1 статті 20 ЗУ «Про державний земельний кадастр»).

Виходячи зі змісту статті 15 ЗУ «Про державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження в використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині 2 статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За визначеннями наведеними в статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку (частина 4 статті 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 30 вказаного Закону Державний земельний кадастр та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за допомогою програмних засобів ведення інформаційних систем забезпечують у режимі реального часу отримання: органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстровані речові права на земельні ділянки, їх обтяження, а також про ціну (вартість) земельних ділянок, речових прав на них чи розмір плати за користування земельною ділянкою.

Інформація Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отримана центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин, може зберігатися та використовуватися для забезпечення виконання покладених на нього повноважень, у тому числі для ведення обліку земель.

За висновком суду, враховуючи наведені норми, позивач, на момент прийняття рішення про передачу спірної земельної ділянки в приватну власність третій особі мав безперешкодний доступ до інформації, що містилась як в Державному земельному кадастрі, так і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та в силу покладених на нього завдань мав проявити розумну обачність та перевірити достовірність інформації, наданої первісним набувачем відносно наявності в нього права безоплатно приватизувати земельну ділянку державної власності за видом використання: для ведення особистого селянського господарства, в межах установлених норм.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи витягів з Державного земельного кадастру, сформованого станом на 19.06.2020, та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого станом на 18.06.2020 за №213084735, за первісним набувачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0278, площею 0,9999га, вид використання: для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новобиківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. Дата внесення запису щодо речового права (права оренди ТОВ "Наташа Агро") вказаної земельної ділянки - 21.05.2014.

Тобто, станом на 04.01.2017 (дата надходження заяви первісного набувача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в власність спірної земельної ділянки) позивач не був позбавлений можливості ознайомитись з інформацією, наявною в перелічених Реєстрах, та встановити факт наявності в приватній власності ОСОБА_1 земельної ділянки за тим самим видом використання. В силу покладених на позивача завдань, він, з метою недопущення порушень вимог частини 4 статті 116 ЗК України, перед прийняттям рішення про передачу ОСОБА_1 з державної в приватну власність спірної земельної ділянки, мав вчинити всі залежні від нього дії з метою попереджень порушення вимог закону з його сторони. Натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач після звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки звернувся з запитом лише до Відділу Держгеокадастру у Сосницькому районі Чернігівської області з метою перевірки інформації відносно заявника в межах території Сосницького району.

Наведені обставини повноважним представником позивача в судових засіданнях 13.07.2020 та 27.07.2020 не спростовувались.

За висновком суду, наказ позивача від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг, прийнятий з порушенням вимог частини 4 статті 116 ЗК України, не лише внаслідок недобросовісних дій третьої особи, а й внаслідок недбалості самого позивача (у вигляді бездіяльності), оскільки останній при об`єктивній можливості перевірити інформацію первісного набувача щодо наявності в нього права набути в порядку безоплатної приватизації в власність спірну земельну ділянку за видом використання: для ведення особистого селянського господарства, в межах установлених норм, належних дій не вчинив.

Відсутність на законодавчому рівні в позивача обов`язку звіряти інформацію, надану заявником з метою отримання за рахунок земель державної власності в порядку безоплатної приватизації в приватну власність земельної ділянки, з відомостями, що містяться в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не звільняють останнього від правових наслідків рішень, прийнятих із порушенням вимог закону, внаслідок власної недбалості, в тому числі таких наслідків як безпідставне вибуття з державної власності спірної земельної ділянки. В той час як витребування даної земельної ділянки з володіння саме добросовісного набувача є втручанням держави в право на мирне володіння майном, зокрема позбавлення особи права приватної власності на майно шляхом його витребування. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, такі помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема він є одним із визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури та її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так у пунктах 70-71 рішення в справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення в справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №33202/96, пункт 120; «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), №48939/99, пункт 128; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72; «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), №10373/05, пункт 51. Зокрема на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення в справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, від 20.05.2010; «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37, і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення в справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128 та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення в справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення в справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїхвласних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення в справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення в справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58; «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункт 40; «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення в справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення в справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно в власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте в власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц була висловлена наступна правова позиція: …предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування...

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982; «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986; «Щокін проти України» від 14.10.2010; «Сєрков проти України» від 07.07.2011; «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000; «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009; «Трегубенко проти України» від 02.11.2004; «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави в право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності в формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

При цьому, висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

З наведеного слідує, що встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання в право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, оскільки він, як розпорядник земель сільськогосподарського призначення, на момент прийняття рішення про передачу в межах норм безоплатної приватизації цієї земельної ділянки в приватну власність не володів інформацією щодо реалізації первісним набувачем (третьою особою в справі) такого права ще в 2007 році, тобто його рішення прийнято з порушенням вимог закону (частини 4 статті 116 ЗК України) виключно внаслідок недобросовісної поведінки первісного набувача.

Однак наведені доводи відхилено судом як такі, що не відповідають дійсності та спростовуються наявними матеріалами справи оскільки встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави на підставі чинного рішення державного органу (позивача), прийнятого в межах повноважень останнього. При цьому, за висновком суду, рішення позивача (наказ від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність»), що прийнятий з порушенням вимог частини 4 статті 116 ЗК України, не лише внаслідок недобросовісних дій третьої особи, а й внаслідок недбалості самого позивача (у вигляді бездіяльності), оскільки останній не проявив розумну обачність та при об`єктивній можливості перевірити інформацію відносно первісного набувача (третьої особи в справі), з метою уникнення негативних наслідків, належних дій не вчинив.

Водночас, у добросовісного набувача (відповідача в справі) на момент набуття ним у власність спірної земельної ділянки (лютий 2019 року) не було жодних підстав ставити під сумнів правомірність дій первісного набувача (третьої особи), оскільки згідно інформації, що містилась у Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, первісний набувач на момент відчуження об`єкту нерухомості значився його власником (підстава: чинний наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 13.07.2017 №25-10958/14-17-сг).

Судом також враховано той факт, що починаючи з листопада 2017 року спірна земельна ділянка перебувала в користуванні відповідача на підставі договору емфітевзису (речове право зареєстровано в Реєстрі 02.11.2017). Натомість упродовж усього часу, коли такий об`єкт перебував у користуванні відповідача, позивач, як орган, який в силу покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, жодних дій щодо витребування такого майна в первісного набувача (третьої особи) не вчиняв.

Таким чином, враховуючи, що вибуття спірної земельної ділянки відбулось за наявності волі її власника - держави, в особі позивача, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та застосовані правові норми, за висновком суду вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності ФГ «Інтер - Агро - База» (який діяв добросовісно) критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Беручи до уваги, що заявлений позов не підлягає задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00грн судом покладено на позивача.

Керуючись статтями 42, 46, 47, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 165, 178, 195, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (проспект Миру, 14, м. Чернігів, 14000, ) до Фермерського господарства «Інтер - Агро - База» (вул. Чернігівська, буд. 54 В-2, смт. Сосниця, Сосницький район, Чернігівська область, 16100, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 05.08.2020.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко