ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2020 р. Справа № 911/2867/19

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Ніколенка Сергія Георгійовича

до Фізичної особи-підприємця Налесника Миколи Павловича

про стягнення 70 425,24 гривень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Через канцелярію Господарського суду Київської області від Фізичної особи-підприємця Ніколенка Сергія Георгійовича (далі ФОП Ніколенко С.Г./позивач) надійшла позовна заява до Фізичної особи-підприємця Налесника Миколи Павловича (далі - ФОП Налесник М.П./відповідач) про стягнення 70 425,24 гривень заборгованості за ліцензійним договором №15/05-19 від 14.05.2019 у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків з оплати вартості наданих послуг за вказаним договором.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.11.2019 у справі №911/2867/19 прийнято позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ніколенка Сергія Георгійовича до розгляду та відкрито провадження, постановлено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Ухвалу про відкриття провадження у зазначеній справі судом надіслано на юридичну адресу сторін, зокрема відповідача, згідно наявних в ЄДР відомостей, тоді як відомостей щодо іншої адреси та/або засобів зв`язку із відповідачем матеріали справи не містять.

Водночас, ухвала про відкриття провадження у даній справі та всі постановлені у даній справі ухвали офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, знаходяться у вільному доступі, тоді як за змістом статтей 2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, а всі судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

23.12.2019 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ФОП Налесник М.П. не погодився із заявленими позивачем вимогами та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

14.05.2019 між від Фізичною особою-підприємцем Ніколенком Сергієм Георгійовичем, як ліцензіаром, та Фізичною особою-підприємцем Налесником Миколою Павловичем, як ліцензіатом, укладено ліцензійний договір №15/05-19 (далі - договір), відповідно до п. 2.1. якого відповідно до його умов ліцензіар надає ліцензіату обмежену, як зазначено нижче, в тому числі в п. 2.2. стосовно переліку послуг та у п. 2.3. стосовно способу користування, невиключну ліцензію на використання веб-сайту F.UA (надалі також веб-сайт), а ліцензіат зобов`язується сплачувати ліцензіарові винагороду, як це передбачено в розділі 3 цього договору.

Відповідно до п. 2.2., підп. 2.3.1. п. 2.3., розділів 3-5, п. 11.1. договору на підставі ліцензії, наданої цим договором, ліцензіат має право використовувати веб-сайт виключно на стосовно будь-якої, деякої або всіх наступних послуг, зокрема: роздрібна та оптова торгівля; розміщення в Інтернеті на веб-сторінках та веб-сайтах інформації про спектр різних товарів та перелік надаваних послуг, що дозволяє клієнтам зручно переглядати, замовляти, придбати ці товари та замовляти послуги, а також отримувати необхідну інформацію про такі товари та послуги.

Спосіб використання веб-сайта обмежується наступним, зокрема, використання веб-сайту у зв`язку з надання та/або наданням будь-якої послуги, зазначеної у пункті 2.2. цієї статті договору, на території України.

На підстав цього договору, ліцензіат має право доступу до веб-сайт для того, щоб він використовувався для цільового призначення в комерційній діяльності ліцензіата, з метою пропонування широкому колу споживачу товару ліцензіата, у тому числі шляхом розміщення інформації щодо асортименту товарів та супровідної інформації.

Ліцензіар не несе відповідальності за будь-які претензії чи юридичні дії, пов`язані з якістю або доставкою реалізованих товарів або послуг, наданих ліцензіатом своїм клієнтам (покупцям), використовуючи веб-сайт.

Всі претензії клієнтів та/або юридичні дії, пов`язані з придбанням товарів або послуг від ліцензіата, обробляється безпосередньо ліцензіатом, без участі ліцензіара.

Відповідно до цього договору винагорода сплачується ліцензіатом ліцензіару у розмірі та на умовах, визначених сторонами у додатку (-ках) цього договору, що складається з: щомісячний платіж за надання доступу до веб-сатй, який становить 100,00 грн за один місяць; роялті за продаж товарів ліцензіата з використанням веб-сайту, ставка, якого визначена у додатку №1 до цього договору.

Сума роялті сплачується на умовах і в розмірі, за зазначених в додатку №1 до договору.

Ліцензіат зобов`язується, зокрема, в належному порядку, у розмірі та за умовами, зазначеними в цьому договорі сплатити ліцензіарові винагороду за використання веб-сайтом.

Цей договір набирає чинності, коли він підписаний обома сторонами, і залишається чинним до 31 грудня 2020 року.

Копії вказаного вище договору та додатку №1 до нього наявні в матеріалах справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставини надання відповідачу послуг загальною вартістю 70 425,24 грн, відповідно до актів наданих послуг:

- №МПРО-000123 від 30.06.2019 на суму 34 381,92 грн;

- №МПРО-000123 від 31.07.2019 на суму 29 421,36 грн;

- №МПРО-000123 від 30.09.2019 на суму 6 621,96 грн, копії яких додано до матеріалів позовної заяви.

Також, позивачем сформовано рахунок №73 від 01.10.2019 на оплату комісії за надання доступу до F.UA Online Platform на суму 70 425,24 грн, копія якого наявна в матеріалах справи.

Так, позивач вказав, що зазначені вище акти направлено відповідачу на електронну адресу та адресу місцезнаходження та, з огляду на повернення поштового відправлення №046 за закінченням терміну зберігання, відповідач, як ліцензіат, на думку позивача, прийняв (підписав) акт звірки про продаж товарів та/або акт про надані послуги у тому вигляді, в кому вони були надані йому, і претензій у нього немає.

Відповідно вказані вище доводи позивачем аргументовано з посиланням на пп. 2.2., 4.1., 4.2., 6.1., 6.2., 6.3. договору та додаток №1 до нього, а також на приписи ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України, оскільки, на думку позивача, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, зокрема послуг з доступу до сайту та продавати свої товари за допомогою сайту.

З огляду вказаного вище, позивач просить стягнути з відповідача 70 425,24 грн основного боргу.

Своєю чергою відповідач погодився із доводами позивача про те, що спірні правовідносини сторін регулюються приписами ст.ст. 901, 903 ЦК України щодо надання послуг та, за доводами відповідача, зміст договору свідчить про те, що просування на ринку продукції є маркетинговою послугою, яка надається для цілей збільшення обсягів реалізації продукції на ринку, та не свідчить про використання об`єкта права інтелектуальної власності.

В розрізі вказаного вище, відповідач зауважив, що погоджується з тим, що на спірні правовідносини не поширює свою дію Закон України «Про авторське право і суміжні права».

Надалі, відповідно до викладених у відзиві доводів, відповідач зазначив, що для встановлення дійсних обставин справи необхідно довести, що інтернет-сайт, на якому розміщується знак для товарів і послуг, належить саме тій особі, яка звертається про припинення прав інтелектуальної власності.

Так, за доводами відповідача, реєстрацію доменного імені у Всесвітній мережі здійснюється за допомогою ресурсу http://hostmaster.ua, де зазначена інформація про реєстратора, та відповідно до інформації з якого не вбачається, що позивач є володільцем веб-сайту F.UA. До того ж, відповідач зауважив на тому, що відповідно до умов договору позивача зазначено, як користувача веб-сайту, а не володільця веб-сайту.

Вказані вище доводи відповідачем викладено із посиланням, зокрема, на приписи Закону України «Про авторське право і суміжні права», та відповідно до яких відповідач вказав, що матеріали справи не містять доказів, що позивач є суб`єктом авторського права і (або) суміжних прав.

Також, посилаючись на приписи Закону України «Про авторське право і суміжні права», Податкового кодексу України, а також ст. ст. 426, 1107, 1108, 1109 ЦК України, відповідач зауважив на тому, що позивач звернувся до суду за захистом прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, а не своїх прав, а тому позивачем не доведено наявності у нього права на отримання роялті за порушення майнових авторських прав.

Крім того, відповідачем вказано про відсутність доказів на підтвердження обставин реалізації товарів та отримання ним прибутку, тоді як додані до позову акти надання послуг, на думку відповідача, є не узгодженими та не є доказами отримання відповідачем прибутку.

З огляду на вказані вище обставини відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, подані докази і письмові пояснення сторін, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання.

Так, відповідно до змісту заявлених позивачем вимог заявлена до стягнення на підставі укладеного сторонами договору сума боргу складається, за доводами позивача, з наданих ним відповідачу послуг згідно актів наданих послуг:

- №МПРО-000123 від 30.06.2019 на суму 34 381,92 грн;

- №МПРО-000123 від 31.07.2019 на суму 29 421,36 грн;

- №МПРО-000123 від 30.09.2019 на суму 6 621,96 грн (далі - акти/акти надання послуг).

Як слідує зі змісту вказаних вище актів відповідно нараховані позивачем суми є сумами роялті, визначеного у відсотковому відношенні до обсягів та сум реалізації товарів.

Водночас, з огляду на зворотне повернення від відповідача поштового відправлення з актами та рахунком з причин такого повернення «за закінченням строку зберігання», позивач вважає, що відповідач прийняв вказані вище послуги без претензій.

Згідно пп. 1, 2, 3 додатку №1 до договору сторонами погоджено, що відповідно до п. 4.1. договору ліцензіат зобов`язується сплатити роялті за продаж товарів ліцензіата з використанням веб-сайту.

Винагорода виплачується ліцензіарові на протязі 5-ти робочих днів з дня підписання акта приймання-передачі наданих послуг, шляхом перерахування коштів (у національній валюті України - гривні) на поточний рахунок ліцензіара, що зазначений у розділі 13 даного договору.

Розмір роялті за використання веб-сайту відповідно до договору визначається на підставі даних ліцензіара, узгоджених із ліцензіатом в звітах про продаж товарів, у відсотках від вартості товарів ліцензіата, проданих з використанням веб-сайту, протягом звітного періоду (під звітним періодом мається на увазі календарний місяць).

Відповідно до розділу 6 договору ліцензіар надсилає ліцензіату електронною поштою звіт про товари, що продаються із використанням та через веб-сайт.

Після отримання ліцензіатом звіту про продаж товарів та акту про використання веб-сайту, ліцензіат протягом 5-ти денного строку, повинен підписати, поставити печатку (у разі наявності) і надіслати по одному екземпляру звіту про продаж та акту про використання веб-сайту, на адресу ліцензіара, що зазначена в розділі реквізити сторін договору.

Якщо протягом цього строку, ліцензіар не надішле письмових заперечень стосовно даних, наведених у звіті про продаж та/або акті про використання веб-сайту, вважається, що ліцензіат прийняв (підписав) звіт про продаж товарів та/або акт про використання веб-сайту у тому вигляді, в якому вони були надані йому, і претензій у нього немає.

Згідно приписиів статтей 73, 74, 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, в порушення вищевказаних законодавчих приписів позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами обставини надіслання відповідачу електронною поштою звіту та/або звітів про товари, що продаються із використанням та через веб-сайт, та акта про використання веб-сайту, як погоджених сторонами у договорі умов визначення даних про продажі та, як наслідок розміру роялті, і погодження з відповідним даним відповідача.

Додані ж до позову акти надання послуг разом із доказами їх надіслання засобами поштового зв`язку на адресу відповідача, не свідчать про дотримання позивачем відповідно передбаченого договором порядку погодження звіту про продаж товарів, оскільки акти надання послуг не є ані звітами про продаж товарів, ані актами про використання веб-сайту у розумінні положень укладеного сторонами договору.

Водночас, суд вважає за необхідне зауважити, що обов`язок по оплаті винагороди, погоджений сторонами у п. 2 додатку №1 до договору, виникає з дня підписання акта приймання-передачі наданих послуг, тоді як додані до позову акти надання послуг відповідачем не підписані, а посилання позивача на пп. 6.1.-6.3. договору, як на порядок погодження та підписання відповідачем таких актів надання послуг, є безпідставними, позаяк пп. 6.1.-6.3. договору визначено порядок погодження і підписання сторонами звіту про продаж товарів та/або акта про використання веб-сайту, що не є тотожними актам надання послуг.

З огляду на вказане вище, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів як погодження сторонами звіту про продаж товарів, що є підставою для визначення розміру роялті, так і підписання обома сторонами акта приймання-передачі наданих послуг, як наслідок позивачем доказово не підтверджено виникнення у відповідача зобов`язання по оплаті винагороди згідно договору у заявленому позивачем розмірі.

Заперечення ж відповідача щодо відсутності доказів на підтвердження того, що позивач є суб`єктом авторського права і (або) суміжних прав, а також на підтвердження порушення права інтелектуальної власності позивача, із відповідним посиланням на приписи Закону України «Про авторське право і суміжні права», Податкового кодексу України, а також ст. ст. 426, 1107, 1108, 1109 ЦК України, визнаються судом неспроможними, позаяк спірні у зазначеній справі правовідносини виникли у зв`язку із виконанням дійсного та правомірного договору, як підстави виникнення між сторонами зобов`язань, а не у зв`язку з порушенням прав інтелектуальної власності, як помилково вважає відповідач.

До того ж, вказані вище аргументи відповідача суперечать викладеним же у відзиві доводам відповідача щодо правової природи спірних правовідносин у формі відносин з надання послуг та непоширення на такі відносини Закону України «Про авторське право і суміжні права».

З огляду вказаних вище висновків суду шодо спростування заперечень відповідача судом також визнається неспроможними решта доводів та аргументів відповідача стосовно перевірки ним володільця веб-сайту F.UA. за допомогою ресурсу http://hostmaster.ua та непідтвердження належності на праві власності позивачу такого веб-сайту F.UA.

Приписи ст. ст. 901, 903 ЦК України, на які позивач посилається як на підставу позову, з чим погодився і відповідач, судом не застосовано з огляду на те, що згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, тоді як предмет та зміст укладеного між сторонами договору не містить жодних положень та умов щодо надання позивачем відповідачу послуг, які б споживалися в процесі вчинення позивачем певних дій або здійснення певної діяльності, зокрема і маркетингових послуг,

Водночас зміст положень укладеного між сторонами договору свідчить про те, що позивач, як ліцензіар, не бере жодної участі у здійсненні відповідачем комерційної діяльності, зокрема, з продажу товарів та послуг, у тому числі оброблення претензій клієнтів щодо придбання товарів і послуг, та використання відповідачем, як ліцензіатом, у зв`язку із цим веб-сайту.

З огляду зазначеного вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача 70 425,24 грн основного боргу, відтак про відмову у задоволенні вказаної вимоги у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору у даній справі покладаються судом на позивача з огляду на відмову у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Ніколенка Сергія Георгійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Фізичної особи-підприємця Налесника Миколи Павловича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про стягнення 70 425, 24 грн основного боргу, відмовити повністю.

2. Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку - до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 12.08.2020.

Суддя В.А. Ярема