РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2020Справа № 910/7637/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф"

про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 32 308,22 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 32 308,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що випадок, який стався внаслідок ДТП, підпадає під дію норми пп."г" п. 38.1.1 ст.38 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якої, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, то страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Причина вчинення ДТП, а саме невідповідність технічного стану транспортного засобу, підтверджена постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.10.2019 у справі №539/3812/19, якою притягнуто ОСОБА_1 , водія транспортного засобу, належного відповідачу, до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7637/20. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

02.07.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що у постанові Лубенського міськрайонного суду Полтавської області відсутні докази про невідповідність зовнішніх світлових приладів вимогам, встановленим п.п. 31.4.3 ПДР та не зазначено характер несправностей, перелік яких наведений у п.п. 31.4.3.

09.07.2020 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що наведений відповідачем перелік вимог до зовнішніх світлових приладів, які встановлюється на транспортні засоби, стосується виключно технічних можливостей світлових приладів, які дозволяють водіям вільно пересуватись дорогою, бути помітним для інших учасників дорожнього руху в темну добу тощо, тобто наведені вимоги жодним чином не узгоджуються з реальною подією, оскільки ДТП сталась внаслідок відізвання спеціального світлового пристрою автомобіля «Автоспецпром АСПА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а не через несправність самого світлового пристрою.

17.07.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2018 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - страховик, позивач) та Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - страхувальник, відповідач) укладено Генеральний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ОСЦПВ/ген № 046/000/180000099, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані: з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її ману, а також шкоди, заподіяної юридичній особі. Згідно з Генеральним договором страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату згідно з умовами страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови Генерального договору.

Пунктом 1.4 Генерального договору визначено, що страховик на підставі Генерального договору оформлює страхувальнику поліси ОСЦПВ встановленого зразка по кожному транспортному засобу, що вказані у Додатку № 2 до Генерального договору.

Згідно з п. 9.9 Генерального договору умови страхування, що не обумовлені цим Генеральним договором, але зазначені в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зі змінами та доповненнями, є обов`язкові для виконання обома сторонами.

На виконання умов Генерального договору позивачем оформлено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4609137, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля марки «Автоспецпром АСПА», державний номерний знак НОМЕР_1 .

19.09.2019 о 16 годині 15 хвилин, на 176 км. Київ-Харків-Довжанський, ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Автоспецпром АСПА» д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, керував транспортним засобом обладнаним спеціальним світловим пристроєм не забезпечивши його надійного кріплення, що призвело до його відриву та завдання механічного пошкодження автомобілю марки «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який їхав в зустрічному напрямку в сторону Харкова.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.10.2019 у справі №539/3812/19 встановлено порушення ОСОБА_1 вимог пунктів 12.1 та 2.3 Правил дорожнього руху України.

Вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_2 , визначена за допомогою розрахунку електронної системи «Аудатекс» та складає 59 635,00 грн.

Відповідно до п. 8.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 (далі - Методика), для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту.

Згідно з п. 8.5 Методики калькуляція вартості відновлювального ремонту складається за результатами технічного огляду КТЗ.

Електронний розрахунок вартості матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля, складений за системою «Аудатекс», рекомендований переліком рекомендованих нормативних актів, методичної, довідкової літератури та комп`ютерних баз даних з програмним забезпеченням, який прописаний у Методиці.

Позивач склав страховий акт № ОЦ/046/000/19/0013 від 13.02.2020, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 32 308,222 грн.

На підставі складеного страхового акту № ОЦ/046/000/19/0013 від 13.02.2020 Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», виконуючи свої зобов`язання за договором, сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 32 308,22 грн. на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу марки «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_2 (платіжне доручення № 9626 від 13.02.2020 на суму 32 308,22 грн.).

Оскільки означена ДТП сталась внаслідок відірвання спеціального світлового пристрою від даху автомобіля марки «Автоспецпром АСПА» д.н.з. НОМЕР_1 , позивач на підстав пп. «г» п. 38.1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернувся до відповідача із Претензією вих. № 996/17 від 01.04.2020 на суму 32 308,22 грн., відповіддю № 395 від 27.04.2020 на яку, відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, в зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. п. "г" п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Позовною вимогою у даній справі є відшкодування страхової виплати позивачу - особі, яка здійснила страхову виплату, страхувальником в порядку регресу на підставі п. п. "г" п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки дорожньо-транспортна пригода за доводами позивача визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач виплатив власнику транспортного засобу марки «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_2 , 32 308,22 грн. відшкодування витрат, пов`язаних з пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням п. п. 12.1, 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, за якими, зокрема для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області № 539/3812/19 від 10.10.2019 встановлено, що ОСОБА_1 не забезпечив надійного кріплення спеціального світлового пристрою, чим порушив п. 2.3 ПДР України.

В свою чергу посилання відповідача про відсутність доказів невідповідності зовнішніх світлових приладів вимогам, встановленим п.п. 31.4.3 ПДР та відсутність характеру несправностей, перелік яких наведений у п.п. 31.4.3 судом відхиляються, оскільки означені вимоги встановлені до зовнішніх світлових приладів не входять в предмет доказування, оскільки не стосується належного чи неналежного кріплення світлового приладу на даху автомобіля.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медицини допомоги та медицини катастроф» при виконанні трудових обов`язків та керував службовим автомобілем, що сторонами визнається.

Таким чином, відповідач є не тільки страхувальником, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а й власником транспортного засобу, яким під час ДТП керував його працівник ОСОБА_1 .

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним свої трудових (службових) обов`язків.

Також згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З аналізу статті 1191 ЦК України та статті 38 Закону України 1961-IV вбачається, що страховик має право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника лише у розмірі виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі.

У даному випадку, зважаючи на положення ст. 1172 ЦК України, п. «г» ч. 1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та встановлені судом обставини справи щодо причин настання спірної ДТП, як наслідок невідповідності технічного стану транспортного засобу марки «Автоспецпром АСПА» д.н.з НОМЕР_1 , особою, відповідальною за завдані у цьому разі збитки на суму 32 308,22 грн., є саме відповідач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 921/283/17-г/7.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму страхового відшкодування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем також заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У якості понесених витрат позивач надав суду Договір про надання правової допомоги № 1/05 від 21.05.2019, Акт про надання правової допомоги № 50 від 21.05.2020 до Договору на суму 5 000,00 грн., платіжне доручення № 6 від 25.05.2020 на суму 5 000,00 грн.

Суд враховує, що частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, відповідачем не заявлялось клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене у сукупності, суд приймає як доведені та обґрунтовані витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Таким чином, оскільки матеріали справи містять докази понесення позивачем реальних витрат у розмірі 5 000,00 грн., як вартості адвокатських витрат, суд задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката, у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" (04107, м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 1; ідентифікаційний код: 34002938) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40; ідентифікаційний код: 20602681) страхове відшкодування у розмірі 32 308 (тридцять дві тисячі триста вісім) грн. 22 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 05.08.2020

Суддя О.А. Грєхова