ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1118/20

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" (Київська обл., Бородянський район, смт Немішаєве)

про стягнення 175 911,38 грн

без виклику учасників процесу

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом про стягнення з Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" (далі - відповідач) 175 911,38 грн, з яких 28 874,53 грн основного боргу, 84 159,47 грн пені, 15 156,62 грн 3% річних та 47 720,76 грн інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач, всупереч п. 6.1 договору № 1036/16-БО-17 постачання природного газу від 15.12.2015, несвоєчасно та не в повному обсязі сплатив вартість переданого природного газу за період січень - квітень 2016 року, внаслідок чого на підставі п. 8.2 договору йому було нараховано пеню, а також згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою від 04.05.2020 Господарський суд Київської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі. Справу вирішив розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 1 ст. 251 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та доказів відправки копії відповіді на відзив відповідачу у строк, визначений судом згідно з вимогами ч. 4 ст. 166 ГПК України, - до 05.06.2020 (включно), а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 15.06.2020 (включно).

25.05.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 19.05.2020 № 125, в якому відповідач заперечив проти позову з таких підстав. В порушення пунктів 10.1 та 10.2 Договору № 1036/16-БО-17 постачання природного газу від 15.12.2015 позивач не звертався з письмовим зверненням до відповідача для врегулювання спорів та розбіжностей, які викладені в позовній заяві, в порядку досудового провадження. Відповідач також вказав, що позивачем до позовної заяви додано копію договору № 14/412/19 від 22.04.2019 без підпису уповноваженої особи позивача, відсутня довіреність уповноваженої особи позивача, а саме: директора з юридичних питань Теклюка Ярослава Володимировича, та ордер адвоката. З огляду на зазначене, на думку відповідача, є підстави вважати, що позовна заява підписана від імені позивача особою, яка не має права її підписувати в порушення ч. 5 ст. 164 ГПК України. Окрім того, відповідач зауважив, що позивачем в порушення ч. 6 ст. 232 ГК України була нарахована пеня за квітень 2016 року після 14.10.2016 по 25.11.2016, що збільшило суму нарахування пені на 1 535,01 грн, а також вказав, що заявлені в позові штрафні санкції є надмірно великими, фактично втричі перевищують суму основного боргу і можуть перешкодити нормальній роботі відповідача. Відповідач просив суд залишити позовну заяву без розгляду.

Відповіді на відзив на позовну заяву позивачем до суду надано не було.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", найменування якого на підставі постанови КМУ від 14.12.2016 № 1044 (із змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 06.03.2019 № 226) змінено на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (постачальник) та Житлово-комунальним підприємством "Немішаєве" (споживач) було укладено договір № 1036/16-БО-17 постачання природного газу (далі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (далі - газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

З метою узгодження вартості природного газу, що постачається, та уточнення деяких умов договору, між позивачем та відповідачем було підписано додаткові угоди № 1 від 31.12.2015, № 2 від 29.01.2016 та № 3 від 22.02.2016, № 4 від 28.03.2016 до договору № 1036/16-БО-17 постачання природного газу від 15.12.2015.

Умовами п. 3.4. договору сторони погодили, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Згідно з п. 1.2 договору (з урахування змін, внесених згідно з додатковою угодою № 1 від 31.12.2015 до договору № 1036/16-БО-17 від 15.12.2015) газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

Відповідно до п. п. 3.5, 3.6 договору (з урахування змін, внесених згідно з додатковою угодою № 4 від 28.03.2016 до договору № 1036/16-БО-17 від 15.12.2015) не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику завірену копію акта наданих послуг з розподілу/транспортування природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором ГРМ/ГТС; до копії акта споживач за підписом уповноваженої особи надає інформацію стосовно детальної розбивки кількості газу, зазначеної в акті, за категоріями (в т.ч. за цим договором); підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна і вартість. Постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі газу, постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач поставив протягом січня - квітня 2016 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 150 298,32 грн, доказом чого є акти приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 за січень 2016 року на суму 456 094,66 грн, від 29.02.2016 за лютий 2016 року на суму 320 082 грн., від 31.03.2016 за березень 2016 року на суму 327 381,79 грн. від 30.04.2016 за квітень 2016 на суму 46 739,87 грн.

Згідно з п. 6.1 договору (з урахування змін, внесених згідно з додатковою угодою № 1 від 31.12.2015 до договору № 1036/16-БО-17 від 15.12.2015) оплата планових обсягів газу з урахуванням вартості транспортування магістральними трубопроводами ПАТ "Укртрансгаз" здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Відповідно до п. 7 додаткової угоди № 4 від 28.03.2016 до договору № 1036/16-БО-17 від 15.12.2015 (діє з 01.04.2016) п. 6.1 договору викладено у такій редакції: "Оплата планових обсягів газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично наданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу."

Як погоджено сторонами у статті 12 договору (з урахування змін, внесених згідно з додатковою угодою № 4 від 28.03.2016 до договору № 1036/16-БО-17 від 15.12.2015), договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 30 квітня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як вбачається із позовної заяви, спір у справі виник у зв`язку з невиконанням відповідачем у повному обсязі обов`язку щодо оплати природного газу, поставленого йому на виконання умов договору, та порушенням відповідачем строків оплати поставленого йому природного газу, визначених у п. 6.1 договору. Заявлені до стягнення пеня, інфляційні втрати та 3% річних, розраховані позивачем щодо періодів заборгованості, визначених з 15-го числа місяця, що слідує за місяцем поставки газу, в розрізі кожного місяця поставки газу окремо, за виключенням зобов`язань з поставки газу за березень та квітень 2016 року, в яких період виникнення заборгованості визначено позивачем з 26-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу згідно з п. 7 додаткової угоди № 4 від 28.03.2016 до договору № 1036/16-БО-17 від 15.12.2015.

В процесі розгляду справи суд встановив, що наданими до суду документами підтверджено, що за спожитий природний газ відповідач розрахувався частково, заборгувавши 28 874,53 грн, та з порушенням строків щодо своєчасності проведення платежів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 1 150 298,32 грн, а відповідач оплатив природний газ частково, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість на суму 28 874,53 грн. Факт наявності заборгованості відповідачем не заперечується. Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" 28 874,53 грн основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати природного газу, переданого за договором, суд виходить з такого.

Оскільки відповідач є теплопостачальним та теплогенеруючим підприємством, то на відносини сторін з приводу врегулювання заборгованості, що виникла між ними на підставі договору № 1036/16-БО-17 постачання природного газу від 15.12.2015, поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), який набрав чинності 30.11.2016.

В преамбулі цього Закону вказано, що він визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 Закону визначено, що процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, зазначеною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання у сфері теплопостачання, зокрема у такий спосіб як списання цих нарахувань.

При цьому ч. 3 статті 7 Закону не ставиться право ненарахування (списання) з боржника неустойки, інфляційних втрат та відсотків річних у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у своїх постановах від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, від 22.02.18 у справі №922/4355/14, від 06.09.2018 у справі № 925/106/18, від 13.12.2018 у справі № 925/105/18, від 18.12.2018 у справі № 905/301/18, від 20.12.2018 у справі № 904/1619/18, від 22.12.2018 у справі № 904/2961/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, від 09.09.2019 у справі № 922/82/19 та інших, висновки якого господарський суд враховує при застосуванні до спірних правовідносин норми права, а саме ч. 3 статті 7 Закону, що узгоджується з ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Слід зазначити, що заборгованість відповідача перед позивачем у зв`язку з неналежним виконанням ним умов договору № 1036/16-БО-17 постачання природного газу від 15.12.2015 в частині проведення за нього оплати, мала місце за поставлений природний газ, який використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами (пункт 1.2 договору).

Як встановлено судом, заборгованість за природний газ, переданий відповідачу у січні та лютому 2016 року було погашено у повному обсязі 16.03.2016 та 15.08.2016 відповідно, а отже, вказана заборгованість погашена відповідачем до 30.11.2016, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії".

З огляду на викладене, суд вказує, що оскільки на момент ухвалення цього рішення є чинною імперативна норма Закону, яка передбачає списання нарахованих неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість за отриманий природний газ, яка виникла та була погашена до набрання чинності Законом, у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 33 029,16 грн. пені, 2 382,17 грн. 3% річних та 11 250,76 грн. інфляційних втрат, нарахованих позивачем за порушення відповідачем зобов`язань з оплати природного газу, придбаного у січні-лютому 2016 року.

Щодо заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань по оплаті природного газу отриманого відповідно до актів приймання-передачі природного газу за березень та квітень 2016 року, судом встановлено, що на дату набрання чинності Законом, а саме: на 30.11.2016, заборгованість з оплати природного газу, придбаного за договором у березні 2016 року, становила 82 039,78 грн, а у квітні 2016 року - 46 739,87 грн., і не була погашена відповідачем.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі невиконання споживачем умов пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

При зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

Зважаючи на встановлене та враховуючи положення ст. 7 Закону та п. п. 6.1, 8.2 договору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 43 733,66 грн пені, 8 341,28 грн 3% річних та 20 101,11 грн інфляційних втрат за порушення відповідачем зобов`язання з оплати природного газу, придбаного у березні 2016 року, та 7 396,65 грн пені, 4 433,17 грн 3% річних та 16 368,89 грн інфляційних втрат за порушення відповідачем зобов`язання з оплати природного газу, придбаного у квітні 2016 року.

Що стосується клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позовну заяву про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Суд зазначає, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Тобто, в контексті означеного, суд звертає увагу на те, що наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

Проте, всупереч викладеного вище, відповідачем не було доведено суду таких обставин як, наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, винятковість випадку, з урахуванням інтересів обох сторін, не надано документальних доказів, що стали причиною неналежного виконання зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Тобто, з наведеного вбачається, що на момент вирішення спору по суті у суду відсутні підстави вважати наявними та належним чином доведеними обставини, які є достатніми для зменшення розміру неустойки у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

Виходячи з вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку стосовно відмови в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій як такого, що позбавлено належного доказового обґрунтування.

Відповідно до статей 74 та 77 ЦК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що відповідач доказів сплати заборгованості у заявленій позивачем до стягнення сумі та/або інших доказів на спростування позовних вимог суду не надав. Водночас вимоги позивача, заявлені у позові, суд вважає доведеними належними та допустимими доказами у справі.

Суд не погоджується з доводами відповідача про передчасне звернення позивача до суду з позовом без досудового регулювання спору, оскільки чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує (аналогічна правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі 1-2/2002).

Суд також відхиляє заперечення відповідача щодо порушення позивачем ч. 6 ст. 232 ГК України під час нарахування пені за прострочення відповідачем оплати природного газу, переданого останньому у квітні 2016, оскільки позивачем правомірно нараховано пеню в межах шестимісячного строку, а саме: з 26.05.2016 по 25.11.2016.

Окрім того, суд вважає необґрунтованим твердження відповідача про те, що позовна заява підписана особою без належних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана адвокатом Литвином Павлом Володимировичем, який діяв на підставі довіреності № 14-166 від 26.04.2019 та договору про надання правової допомоги № 14/412/19 від 22.04.2019.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають задоволенню частково на суму 129 249,29 грн, з яких 28 874,53 грн основного боргу, 51 130,31 грн пені, 12 774,45 грн 3% річних та 36 440 грн інфляційних втрат. У стягненні з відповідача 33 029,16 грн пені, 2 382,17 грн 3% річних та 11 250,76 грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 236, 238, 240, 241, 247, 248, 252 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" про стягнення 175 911,38 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" (07853, Київська обл., Бородянський район, смт Немішаєве, вул. Чкалова, буд. 42, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, ) 28 874 (двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн 53 коп. основного боргу, 51 130 (п`ятдесят одну тисячу сто тридцять) грн 31 коп. пені, 12 774 (дванадцять тисяч сімсот сімдесят чотири) грн 45 коп. 3% річних, 36 440,0 (тридцять шість тисяч чотириста сорок) грн інфляційних втрат та 1 938 (одну тисячу дев`ятсот тридцять вісім) грн 74 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Суддя В.М. Антонова