ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" серпня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1491/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

секретар судового засідання Драганова А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Фізичної особи-підприємця Пушкаря Миколи Петровича ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039,м. Одеса, вул. Артилерійська, 1)

про стягнення 58 276,83 грн

за участю:

від позивача: Тарановський Д.С. - ордер №697496 від 22.05.2020р.

від відповідача: Коваль І.В. - довіреність №01-36/2 від 15.01.2020р.

1. Історія справи.

1. Короткий зміст позовних вимог Фізичної особи-підприємця Пушкаря Миколи Петровича.

27.05.2020р. Фізична особа-підприємець Пушкар Микола Петрович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якій, з урахуванням поданого 05.06.2020р. виправленого примірника позовної заяви, просить суд стягнути з відповідача 36 874,82 грн безпідставно набутих коштів, 17 550,81 грн інфляційних нарахувань, 3 851,20 грн 3% річних, а також судовий збір у сумі 2102 грн та витрати на правову допомогу у сумі 7 500 грн. Попередній розрахунок судових витрат додано до позовної заяви.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано клопотання про витребування у Департаменту комунальної власності Одеської міської ради належним чином засвідчених копії банківських виписок щодо здійснених ФОП Пушкар М.П. платежів з орендної плати відповідно до договору оренди №7/3 від 22.04.2013р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.06.2020р. позовну заяву Фізичної особи-підприємця Пушкаря Миколи Петровича за вх.№1539/20 від 27.05.2020р. на підставі ч.1 ст.174 ГПК України залишено без руху.

Вказаною ухвалою позивачу встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (з урахуванням п.4 прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України) для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду обґрунтованого розрахунку суми позову; зазначення статусу позивача; зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

05.06.2020р. до суду від позивача за вх.№14578/20 надійшла заява з додатками, згідно якої позивач, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, зазначені недоліки усунув, надавши при цьому виправлений примірник позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.06.2020р. відкрито провадження у справі №916/1491/20, справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання для розгляду справи по суті на 01.07.2020р.

30.06.2020р. до суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (т.2 а.с.1-6).

У судовому засіданні 01.07.2020р. судом оголошено протокольну ухвалу про перерву до 03.08.2020р.

13.07.2020р. до суду Фізичною особою-підприємцем Пушкарем М.П. подано відповідь на відзив (т.2 а.с.34-39).

22.07.2020р. до суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшли заперечення (т.2 а.с.44-49).

Крім того, 22.07.2020р. відповідачем до суду також було подано заяву про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.53-55).

У судовому засіданні 03.08.2020р. судом було відмовлено у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Пушкаря Миколи Петровича щодо витребування у відповідача належним чином засвідчених копій банківських виписок щодо здійсненних позивачем орендних платежів з наступним мотивуванням.

Відповідно до положень ч.3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи твердження позивача щодо виконання ним своїх обов`язків за договором щодо оплати орендних платежів, суд зазначає, що, здійснюючи такі платежі, ФОП Пушкар М.П. вірогідно отримував відповідні касові документи (квитанції/чеки), оригінали яких мають бути наявні у останнього, як у платника відповідних коштів.

Жодних доказів втрати чи взагалі неотримання під час оплати орендних платежів розрахункових документів позивачем суду не надано.

Враховуючи, що отримувачем орендних платежів є відповідач, до обов`язків якого входить контроль своєчасного надходження відповідних платежів, суд приймає наданий Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розрахунок в якості належного та вірогідного доказу, у зв`язку з чим вважає недоцільним витребування додаткових доказів.

Представник позивача у судовому засіданні 03.08.2020р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позов, зазначив про переривання строку позовної давності. Крім того, представник позивача заявив усне клопотання про подальше надання доказів понесення витрат на правничу допомогу в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

Представник відповідача проти позову заперечував, наполягав на застосуванні строку позовної давності.

3. Позиція учасників справи.

3.1. Доводи Фізичної особи-підприємця Пушкаря Миколи Петровича.

Внаслідок обставин, які від нього не залежали, ФОП Пушкар М.П. жодного дня не користувався об`єктом оренди за укладеним з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради договором оренди нежитлового приміщення №7/3 від 22.04.2013р., оскільки орендоване приміщення було захоплене невідомими особами.

Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не виконано свого обов`язку за договором щодо передачі орендованого майна, оскільки таке майно фактично займали треті невідомі особи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.11.2017р. у справі №522/5298/14 встановлено факт неіснування орендованого позивачем приміщення станом на час його передачі за актом прийому-передачі від 31.05.2013р.

Незважаючи на викладені обставини, ФОП Пушкар М.П. свої зобов`язання за договором оренди виконував у повному обсязі, сплачував відповідачу, як орендодавцю, орендну плату, загальна сума якої склала приблизно 40 000 грн.

Посилаючись на положення ч.6 ст.762 ЦК України, позивач зазначає про відсутність у нього обов`язку щодо сплати орендної плати за період існування окреслених обставин (протягом дії договору).

Позивач вважає, що витрачені ним кошти є збитками, які заподіяні неправомірними діями Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. При цьому у своїй позовній заяві позивач також посилається на положення ст. 1212 ЦК України.

Крім того, за думкою позивача, враховуючи безпідставність отримання відповідачем заявленої до стягнення суми грошових коштів, яка мала бути одразу повернута Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, правомірним є також стягнення з останнього 3% річних та інфляційних втрат за весь період користування грошовими коштами.

3.2. Доводи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Укладений між сторонами договір оренди є діючим, жодних листів щодо розірвання такого договору у зв`язку із неможливістю використання орендованого майна до Департаменту не надходило. Відповідний договір був пролонгований додатковим договором від 24.03.2016р. до 24.02.2019р.

Кошти у заявленій сумі отримані Департаментом комунальної власності Одеської міської ради на виконання умов договору, в якості оплати за орендоване майно, тобто набуті за наявності правової підстави, у зв`язку з чим не можуть бути витребувані згідно ст.1212 ЦК України.

Оскільки обов`язок з виконання грошових зобов`язань за договором покладений лише на позивача, неможливим в даному випадку є застосування норм, передбачених ст. 625 ЦК України.

3.3. Доводи сторін щодо строку позовної давності.

3.3.1. Доводи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Позивач був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів з моменту прийняття 10.02.2015р. Приморським районним судом м. Одеси рішення у справі №522/5298/14-ц, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016р., та вступило в силу 02.03.2016р.

Строк позовної давності рахується з 03.03.2016р. та закінчується 03.03.2019р.

3.3.2. Доводи ФОП Пушкаря М.П.

Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не враховано положень ст. 264 ЦК України щодо переривання строків позовної давності. Строк позовної давності має рахуватись з моменту винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 02.11.2017р. у справі №522/5298/14, якою у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було відмовлено та встановлено, зокрема, належність спірного майна іншій особі.

У випадку врахування доводів відповідача щодо пропуску строків позовної давності позивачем заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

21.05.2013р. між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Пушкар М.П. (Орендар) укладено договір оренди №7/3 нежилого приміщення (т.1 а.с.8-11), відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 21,0 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 34/36.

Орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 року зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та Виконкому одеської міської ради (п.2.1. договору).

Умовами п. 2.2. договору встановлено, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 219,36 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до чинного законодавства.

За умовами п. 3.1. Орендодавець має право контролювати стан, напрямки та ефективність використання приміщень, переданих в оренду.

Згідно п. 4.1. договору вказані у п. 1.1. приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно для використання під приміщення майстерні з ремонту взуття.

Термін дії договору сторонами погоджено з 22.04.2013р. до 22.03.2016р. (п.1.3. договору).

Відповідно до п. 7.11. договору дія договору оренди припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено, загибелі об`єкта оренди.

В судовому засіданні з пояснень представників сторін судом було встановлено, що на виконання умов договору сторонами було складено акт приймання-передачі, який є додатком до договору оренди. В матеріалах справи акт приймання-передачі орендованого приміщення відсутній, проте існування такого документу сторонами підтверджується та жодним чином не спростовується.

Додатковим договором №1 від 24.03.2016р. (т.1 а.с.18) сторонами продовжено термін дії договору з 24.03.2016р. до 24.02.2019р.

В процесі розгляду справи господарським судом встановлено, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/5298/14-ц за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , комунального підприємства "Міське агентство з приватизації житла", Департаменту міського господарства Одеської міської ради, за участю третіх осіб Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Пушкар Миколи Петровича , ОСОБА_6 , прокуратури міста Одеси, яка діє в інтересах ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, договору купівлі продажу, витребування майна та виселення.

Рішенням суду від 10.02.2015р. позов Одеської міської ради було задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження Жовтневої районної адміністрації № 0519, згідно з яким ОСОБА_2 набула право користування квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 45,6 кв.м., визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 24 березня 2005 року № 189614, згідно з яким ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; витребувано у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; витребувано у ОСОБА_1. квартиру АДРЕСА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 ; скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 і за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 . В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у справі №522/5298/14-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 45,9 кв.м і нежитлове приміщення, на яке 18 липня 2007 року територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво про право власності на нежилі приміщення є одним і тим самим об`єктом нерухомості.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час передання спірного нежилого приміщення в оренду фізичній особі-підприємцю Пушкарю М.П. , цього майна комунальної власності не існувало, що підтверджується актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 22 квітня 2013 року та заяви Пушкаря М.П. від 31 травня 2013 року, в якій зазначено про знесення вказаного нежитлового приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2.11.2017р. рішення Апеляційного суду Одеської області від 2.03.2016р. у справі №522/5298/14-ц залишено без змін.

Поряд з цим, судом встановлено, що відповідач з моменту укладання договору та до 2019р. на виконання його умов сплачував орендні платежі, сума яких згідно поданого Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розрахунку склала 32 218,86 грн.

5. Позиція суду.

5.1 Щодо правовідносин сторін.

У відповідності із ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню (ч.1 ст. 767 ЦК України).

Як вже було зазначено судом, між сторонами було укладено договір оренди нежилого приміщення №7/3, відповідно до п. 7.13. якого вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно з підписанням акта приймання-передачі орендованих приміщень, факт складання якого судом також встановлено.

Положення ст.766 ЦК України встановлюють правові наслідки непередання майна наймачеві, як то право наймача вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою чи відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

При цьому суд зазначає про відсутність в матеріалах справи відомостей щодо відмови позивача від договору в порядку ст. 766 ЦК України.

За таких обставин, судом не приймаються доводи позивача щодо відсутності підстав отримання Департаментом комунальної власності Одеської міської ради орендних платежів, оскільки останні фактично були здійснені на виконання умов договору оренди.

5.2 Щодо факту користування приміщенням.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 8 травня 2018 року у справі N 910/7495/16.

Оцінюючи факт користування або неможливість користування орендованим приміщенням, суд враховує, що за змістом частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79, статті 86 ГПК України кожна сторона повинна довести належними, допустимими та достовірними доказами ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так в матеріалах справи наявний лист Пушкаря М.П. від 31.05.2013р., адресований відповідачу, щодо встановлення ним факту знесення орендованого ним приміщення (т.1 а.с.12). Позивачем до позовної заяви також було додано лист від 29.07.2014р. (т.1 а.с.13), адресований відповідачу, з проханням посприяти у вирішенні питання щодо незаконного заволодіння приміщенням, що було передано в оренду, та здійснення реконструкції приміщень, що належать територіальній громаді м. Одеси.

При цьому, Департамент комунальної власності Одеської міської ради проти викладених ФОП Пушкарем М.П. обставин жодним чином не заперечував, навпаки листом від 09.09.2014р. №01-13/6605 (т.1 а.с.14) відповідачем було повідомлено позивача про розгляд Приморським районним судом м. Одеси справи №2-5298/14-ц та необхідність надати у зв`язку з цим докази чи пояснення. Наведене, фактично, свідчить про вчинення відповідачем дій, направлених на усунення перешкод у користування переданим в оренду приміщенням.

Факт неможливості користування приміщенням у зв`язку із його фактичним знесенням та зайняттям іншими особами також був предметом дослідження при розгляді справи №522/5298/14, про що безпосередньо зазначено у рішенні апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2.11.2017р. Обставини, встановлені у вказаних рішеннях, відповідно до положень ст. 75 ГПК України не потребують доказування та жодним чином не спростовувались сторонами у даній справі.

Таким чином, суд зазначає, що факт неможливості користування позивачем переданим йому в оренду приміщенням, з причин, які від нього жодним чином не залежали, визнається судом встановленим.

5.3. Щодо правової природи перерахованих коштів.

Згідно ст. 32 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції станом на момент виникнення між сторонами правовідносин) контроль за використанням майна, переданого в оренду, покладається на органи, які відповідно до цього Закону здійснюють державну політику у сфері оренди.

На думку суду, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, маючи обов`язок згідно закону контролювати стан та статус комунального майна, порушив покладені на нього договором та законом зобов`язання із забезпечення можливості Орендарю використовувати об`єкт оренди.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

З урахуванням вищевикладеного, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність протиправної винної поведінки Департаменту комунальної власності, що виявилася у недотриманні останнім при виконанні договору оренди від 21.05.2013р. його приписів щодо забезпечення можливості його використання Орендарем.

При цьому, суд зазначає, що Департаментом не доведено відсутність своєї вини, оскільки останній, за умови належного виконання своїх обов`язків, міг уникнути укладення договору майна, наявність доступу до якого відсутня.

Таким чином, суд вважає, що збитками у даному випадку є витрачені позивачем грошові кошти, сплачені в якості орендної плати (ч.2 ст.224 ГК України).

Суд зазначає, що саме на нього покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо правової кваліфікації спірних правовідносин.

Приймаючи до уваги, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що сума безпідставно сплаченої орендної плати фактично є збитками, суд, враховуючи також положення п.5.1. договору, яким визначено, що за невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки відповідно до чинного законодавства, погоджується з позицією ФОП Пушкаря М.П. та вважає, що ним в даному випадку було понесено збитки у зв`язку із неможливістю користування переданим в оренду приміщенням.

Про цьому суд зауважує про неможливість застосування до відносин сторін, що є предметом спору у даній справі, положень ст. 1212 ЦК України, оскільки такі відносини носять договірний характер, що в свою чергу виключає можливість застосування вказаної статті.

За таких обставин, суд зазначає про обґрунтованість вимог позивача щодо покладення на Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як на особу, яка допустила господарське правопорушення та не забезпечила можливість використання переданого в оренду приміщення за призначенням для досягнення мети оренди, обов`язку відшкодування збитків, завданих позивачу.

Водночас, вирішуючи питання щодо суми грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, з урахуванням поданого Департаментом комунальної власності Одеської міської ради клопотання про застосування строків позовної давності, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 910/21762/17.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 34 постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 911/479/18.

Суд зауважує, що про неможливість використання майна, та, як наслідок, про можливість звільнення від сплати орендної плати позивачу мало бути відомо на час сплати орендних платежів, а не на момент набрання чинності судовим рішенням.

Водночас, момент прийняття Апеляційним судом Одеської області рішення від 2.03.2016р. міг мати значення для вирішення питання щодо поновлення строку позовної давності. Між тим, жодним чином момент відліку строку позовної давності не може бути пов`язаний із ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2.11.2017р.

При цьому жодних обґрунтованих доводів, що є підставою для поновлення строку позовної давності, позивачем не було наведено.

Враховуючи, що в даному випадку строк позовної давності складає три роки, а орендна плата є періодичним платежем, суд зазначає, що стягненню підлягає сума орендної плати, що була сплачена позивачем протягом трьох років з моменту звернення до суду з даним позовом, яка за підрахунком суду складає 14 194,13 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% та інфляційних втрат, нарахування яких передбачено частиною другою ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приймаючи до уваги, що грошове зобов`язання з повернення суми збитків фактично виникає з моменту прийняття рішення у даній справі, підстави для стягнення в відповідача 3% річних та інфляційних втрат за визначений позивачем період відсутні, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При цьому, з урахуванням заявленого представником позивача клопотання про надання можливості подати докази на підтвердження розміру судових витрат (витрат на правничу допомогу), суд, керуючись ст.221 та п.5 ч.6 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 17.08.2020р. о 13 год. 45 хв.

Керуючись ст.ст.129,221,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039,м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) на користь Фізичної особи-підприємця Пушкаря Миколи Петровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) заборгованість у сумі 14 194 /чотирнадцять тисяч сто дев`яносто чотири/ грн 13 коп., судовий збір у сумі 511 /п`ятсот одинадцять/ грн 97 коп.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати (витрати на правничу допомогу) на 17.08.2020р о 13 год. 45 хв.

Судове засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду Одеської області за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченка, 29, в залі судових засідань №13, (5-й поверх), тел.0(482)307-950.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено 10 серпня 2020 р.

Суддя Ю.М. Щавинська