ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2020 року м.Дніпро Справа № 904/4137/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Вечірка І.О., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від відповідача: Рудницька Юлія Олександрівна, довіреність №007.1Др-930-1219 від 26.12.2019 р., адвокат;

від відповідача: Астраханцева Лоліта Трохимівна, довіреність №007.1Др-931-1219 від 26.12.2019 р., адвокат;

від позивача: Никоненко Андрій Григорович, довіреність №57/19 від 21.12.2019 р., адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 року (повний текст складено 23.12.2019 року) у справі № 904/4137/19 (суддя Ліпинський О.В.)

за позовом Дочірньої компанії "ГАЗ УКРАЇНИ" Національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м. Київ

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ", м. Дніпро

про стягнення заборгованості у розмірі 3 097 118,37грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 року у справі № 904/4137/19 позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ" (49000, м. Дніпро, вул. Шевченка, 2, ) на користь Дочірньої компанії "ГАЗ УКРАЇНИ" Національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (04116, м. Київ, вул. Полуденка, 1, ) 570 393,35 грн. три проценти річних, 2 525 133,95 грн. інфляційних втрат, 46 432,91 грн. витрат зі сплати судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позивачем доведено, що відповідач не виконав належним чином умови договору №06/09-21 поставки природного газу від 30.01.2009 року в частині проведення розрахунків з позивачем.

Суд зазначив, що:

- Дніпропетровським апеляційним господарським судом 10.10.2012 року прийнято постанову про розстрочення виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2011 року та постанови Вищого господарського суду України від 06.06.2012 року про стягнення з відповідача на користь позивача суми 40 753 471,25 грн. протягом 10 років шляхом сплати щомісячних платежів рівними частками у сумі 339 612,25 грн. починаючи з 10 жовтня 2012 року по 10 жовтня 2022 року;

- здійснені відповідачем оплати від 30.10.2012 року, 29.11.2012 року, 27.12.2012 року в призначенні платежу, що сплачував відповідач, містились посилання на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.10.2012 року, тому позивач мав право здійснювати зарахування отриманих коштів в рахунок будь-якої зі складових суми боргу, яка погашалася зазначеними черговими платежами, в тому числі, в рахунок погашення витрат, пов`язаних з одержанням виконання, що відповідає приписам ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України;

- жодного правочину з реструктуризації спірної заборгованості між позивачем та відповідачем укладено не було, при цьому, підстави для ототожнення поняття реструктуризація заборгованості та розстрочення виконання судового рішення, з правової точки зору відсутні, оскільки реструктуризація заборгованості згідно із відповідним законом є спеціальною нормою матеріального права і в жодному разі не може регулюватися нормою господарського процесуального законодавства про відстрочення, розстрочення, виконання судового рішення, зміну способу та порядку виконання судового рішення;

- вирішуючи даний спір, слід застосовувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18, що викладений в постанові від 04.06.2019 року, згідно з яким розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного грошового зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України;

- за підрахунками суду, з урахуванням проведених оплат, загальний розмір 3% річних за період з 11.09.2016 року по 10.09.2019 року становить 570 393 грн. 35 коп.; розрахунок інфляційних втрат, за підрахунками суду, здійсненими в межах визначеного позивачем періоду (вересень 2016 року травень 2019 року), проведено арифметично правильно.

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "ДНІПРОГАЗ" подало апеляційну скаргу.

Відповідач вважає, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.10.2012 року було змінено спосіб виконання рішення суду, а саме: визначено порядок сплати заборгованості шляхом щомісячного погашення сум рівними частинами протягом 10 років, починаючи з жовтня 2012 року по жовтень 2021 року, отже, строки настання негативних наслідків для відповідача, на думку останнього, в зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду змінені і тому лише після настання жовтня 2021 року може настати факт прострочення.

Також посилається, на те, що рішення про розстрочення боргу було прийнято з урахуванням Закону України від 12.05.2011 року № 3319-VI «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію».

Окрім того, відповідач вважає, що правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 і який врахований судом першої інстанції, прийнятий за інших, не аналогічних даному спору обставин, а суду необхідно було врахувати правовий висновок Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в аналогічній справі № 920/115.

Просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ" - задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 року по справі №904/4137/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Дочірньої компанії "ГАЗ УКРАЇНИ" Національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує її доводи, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги скаржника не підлягають задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи встановлено і сторонами не оспорюється наступне:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2011 року у справі № 29/5005/16170/2011 задоволено частково позовні вимоги ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" та стягнуто на користь постачальника (позивача) 28 379 669,39 грн. основної заборгованості , 8 152 511,43 грн. інфляційних збитків, 1 872 680,19 грн. 3% річних, 8 101,35 грн. державного мита, 89,14 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення 30 384 490, 67 грн. провадження у справі припинено. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою суду апеляційної інстанції від 13.03.2012 року рішення господарського суду Дніпропетровської області змінено, викладено його в наступній редакції: Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" 28 379 669, 39 грн. основної заборгованості, 8 152 511, 43 грн. інфляційних збитків, 1 872 680, 19 грн. 3% річних, 8 101, 35 грн. державного мита, 89, 14 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення 74 033 823, 38 грн. боргу провадження у справі припинити. В решті позовних вимог відмовити..

Постановою Вищого господарського суду України від 06.06.2012 року постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2012 року у справі №29/5005/16170/2011 в частині відмовлено у задоволенні вимог про стягнення пені скасовано. В цій частині прийнято нове рішення, яким задоволено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 340 419 грн. 75 коп. пені. В іншій частині постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2012 року відстрочено виконання рішення суду від 27.12.2011 року та постанови Вищого господарського суду України від 06.06.2012 року терміном до 06.08.2013 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.10.2012 року, з урахуванням внесених виправлень (ухвала від 08.11.2012 року), надано розстрочку виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2011 року та постанови Вищого господарського суду України від 06.06.2012 року про стягнення з відповідача на користь позивача 40 753 471,25 грн. протягом 10 років шляхом сплати щомісячних платежів рівними частками у сумі 339 612,25 грн. починаючи з 10 жовтня 2012 року по 10 жовтня 2022 року.

Постановою суду касаційної інстанції від 29.01.2013 року, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.10.2012 року у справі №29/5005/16170/2011 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 12.03.2013 року скасовано постанову Вищого господарського суду України від 06.06.2012 року у справі № 29/5005/16170/2011, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

17.04.2013 року Вищим господарським судом України прийнято постанову, якою постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2012 року у справі №29/5005/16170/2011 залишено без змін.

Звернувшись з позовом у даній справі, позивач просив стягнути з відповідача на підставі ст.625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 3 097 118,37грн., з яких: сума процентів річних - 571 984,42 грн., інфляційні втрати - 2 525 133,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на момент розстрочення виконання рішення суду (10.10.2012 року) відповідач зобов`язаний був сплатити 28 379 669,39 грн. основного боргу за переданий природний газ, однак зобов`язання не виконано.

Проведений позивачем період нарахування становить:

- за розрахунком про стягнення 3% річних з 11.09.2016 року по 10.09.2019 року;

- за розрахунком про стягнення інфляційних втрат з вересня 2016 року по травень 2019 року в межах залишків основного боргу, з урахуванням внесених відповідачем платежів.

Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи межі перегляду апеляційної скарги згідно ст.269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно з пунктом 2.6 статті 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» суб`єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

У вказаному Законі для визначення способу та форми реструктуризації заборгованості законодавець відсилає до Закону України від 23.06.2005 року № 2711-IV «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Згідно з п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками.

Законодавець визначив, що реструктуризація здійснюється в двосторонньому порядку, за взаємною згодою, суб`єктами господарювання, на яких розповсюджується дія зазначеного Закону.

Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» від 12.05.2011 року автоматично не встановлює цивільний обов`язок виконувати грошове зобов`язанння щодо сплати боргу за спожитий природний газ у інші спосіб та строк, ніж ті, які передбачені умовами договору на постачання природного газу, як підстави виникнення цивільних прав та обов`язків у правовідносинах, а лише містить норму до порядку реалізації такої правомочності щодо реструктуризації заборгованості.

Тобто, норма п. 2.6 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» від 12.05.2011 року сама по собі не є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, а передбачає можливість реструктуризувати заборгованість відповідно до чинного законодавства шляхом укладення договору, як правочину у цивільно-правовому розумінні, про реструктуризацію заборгованості в порядку наведених норм ГК та ЦК України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договорів та інших правочинів.

В розумінні ч. 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Як встановлено господарським судом Дніпропетровської області, жодного правочину з реструктуризації спірної заборгованості між позивачем та відповідачем укладено не було. При цьому, підстави для ототожнення поняття реструктуризація заборгованості та розстрочення виконання судового рішення, з правової точки зору відсутні, оскільки реструктуризація заборгованості згідно із відповідним законом є спеціальною нормою матеріального права і в жодному разі не може регулюватися нормою господарського процесуального законодавства про відстрочення, розстрочення, виконання судового рішення, зміну способу та порядку виконання судового рішення.

Розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.

Таким чином, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

Розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного грошового зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в справі № 916/190/18, що викладені у постанові від 04.06.2019, на рішення якої вірно послався суд першої інстанції.

Щодо посилання відповідача на висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в аналогічній справі № 920/115 у спорі про наслідки укладення мирової угоди на виконання Закону України № 3319, колегія суддів зазначає, що висновки Верховного Суду у цій справі зводяться до визначення мирової угоди правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, що має наслідком зміну цивільних прав та обов`язків за домовленістю сторін.

Відтак, обставини наведені в згаданому висновку є відмінними від обставин, встановлених у даній справі. Вказане підтверджує доводи позивача про обов`язковість укладення правочину для реструктуризації зобов`язання. В даному випадку сторони правочину не вчиняли.

Отже, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 року у справі № 904/4137/19 ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставини справи, в межах наданих суду повноважень. Судом вірно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам в їх сукупності.

На підставі наведеного апеляційну скаргу слід вважати не обґрунтованою та відмовити в її задоволенні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 року у справі № 904/4137/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 14.08.2020 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя І.О. Вечірко

Суддя Ю.Б. Парусніков