РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.08.2020Справа № 910/18459/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітібудсервіс"

до Приватного акціонерного товариства "Домобудівний комбінат № 4"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця"

про зобов`язання вчинити дії.

Представники учасників справи:

від позивача: Іванов О.В., довіреність б/н від 22.11.2019;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: Сергієнко Ю.Р., ордер серія КС № 696615.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітібудсервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Домобудівний комбінат № 4» про зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором від 19.11.2014, в частині передачі 1000 кв.м. збудованого житла на користь позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, підготовче засідання призначено на 03.02.2020.

10.01.2020 представником відповідача подано клопотання про видачу копії ухвали.

24.01.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

24.01.2020 представником третьої особи подано письмові пояснення.

29.01.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У судове засідання 03.02.2020 представники позивача та третьої особи з`явились, представник відповідача не з`явився, представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 24.02.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

06.02.2020 представником позивача подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

13.02.2020 представником позивача подано відповідь на відзив.

19.02.2020 представником відповідача подано відповідь на пояснення третьої особи та клопотання про зупинення провадження у справі.

21.02.2020 представником третьої особи подано пояснення на відзив відповідача.

У судове засідання 24.02.2020 представники учасників справи з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 10.03.2020.

06.03.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив та заява про долучення документів до матеріалів справи.

06.03.2020 представником відповідача подано клопотання про витребування доказів.

У судове засідання 10.03.2020 представники учасників судового процесу з`явились.

За результатами розгляду клопотання представника відповідача про витребування доказів, заслухавши пояснення представників учасників справи, судом відмовлено у його задоволенні у зв`язку з його необґрунтованістю.

У судовому засіданні 10.03.2020 судом оголошено перерву до 30.03.2020.

12.03.2020 представником позивача подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

26.03.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2020 підготовче судове засідання призначено 27.04.2020.

31.03.2020 представником третьої особи подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника останнього.

23.04.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання 27.04.2020 представники учасників справи не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 підготовче судове засідання відкладено на 25.05.2015.

28.04.2020 представником третьої особи подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

30.04.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання.

25.05.2020 представниками третьої особи подано клопотання про відкладення підготовчого засідання та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засідання 25.05.2020 представники учасників справи з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 15.06.2020.

У судове засідання 15.06.2020 представники учасників судового процесу з`явились.

За результатами розгляду клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/793/20 про визнання Додаткової угоди від 07.12.2017 недійсною, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Вказана норма встановлює обов`язок господарського суду зупинити провадження у справі. Причиною зупинення в даному випадку є неможливість розгляду справи, що знаходиться в провадженні господарського суду, до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з`ясовувати:

а) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом;

б) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок:

а) непідвідомчості;

б) обмеженості предметом позову;

в) неможливості розгляду тотожної справи;

г) певної черговості розгляду вимог.

При цьому, під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

В свою чергу, рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Враховуючи приписи пункту 5 частини першої ст. 227 ГПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18 та від 20.12.2019 у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 у справі № 910/974/18.

Однак жодних обставин, які б свідчили про неможливість розгляду даної справи до вирішення по суті справи № 910/793/20 відповідачем не наведено.

При цьому, слід звернути увагу на поведінку самого відповідача, який замість подачі зустрічного позову у даній справі звернувся із позовом в іншій наведеній справі № 910/793/20, у якій просив визнати недійсним Додаткову угоду від 07.12.2017, однак не обґрунтував неможливості подачі зустрічного позову у даній справі, що узгоджується із постановою Верховного Суду від 09.07.2020 у справі № 910/1667/19.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, у зв`язку з його необґрунтованістю.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, та сторонами було заявлено про подання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, в зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2020.

09.07.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 13.07.2020 представники позивача та третьої особи з`явились, представник відповідача не з`явився.

Зважаючи на подане представником відповідача клопотання про відкладення судового засідання, судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 10.08.2020.

07.08.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 10.08.2020 представники позивача та третьої особи з`явились, представник відповідача не з`явився.

Розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання, суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з огляду на межі розгляду справи по суті, принципи господарського судочинства: диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, враховуючи те, що учасники справи на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, а також те, що розгляд справи по суті неодноразово відкладався, з огляду на заперечення представників як позивача, так і третьої особи проти відкладення розгляду справи, з метою забезпечення необхідного балансу між правами учасників справи щодо розгляду справи за їх участі та дотриманням розумних строків розгляду справи, як складової доступу до правосуддя, зважаючи, що право на захист не порушено, суд доходить до висновку про відхилення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник третьої особи надав пояснення по суті спору.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 10.08.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2013 року між Державним підприємством «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (далі - сторона 1, третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітібудсервіс» (далі - сторона 2, позивач) укладено Інвестиційний договір № 0503-ІД/13 (далі - Інвестиційний договір), предметом якого є зобов`язання та права сторін щодо їх дій по будівництву об`єкта земельній ділянці з метою отримання кожної зі сторін своєї частини в збудованому об`єкті або іншого майна та/або коштів в порядку та на умовах, визначених в Договорі.

В порядку та на умовах даного Договору сторона 1, як землекористувач земельної ділянки, залучає сторону 2 до будівництва об`єкта на земельній ділянці та делегує стороні 2 забезпечити проектування та спорудження об`єкта, а сторона 2 зобов`язується на свій ризик за рахунок власних або залучених сил, коштів, матеріалів, засобів, техніки та устаткування забезпечити в повному обсязі проектування та спорудження об`єкта відповідно до проектної документації.

Згідно з п. 1.1.6 Інвестиційного договору, під терміном «земельна ділянка» сторони розуміють - частину земної поверхні (територія) орієнтовною загальною площею 42,35 га, розташована між проспектом Правди та вулицею Полковою в Подільському районі міста Києва, з межами, визначеними в Додатку № 1 до даного Договору.

Пунктом 1.1.8 Інвестиційного договору узгоджено, що під терміном «об`єкт» сторони розуміють - житлову та громадську забудову з об`єктами інженерно-транспортної інфраструктури, що має бути збудована на земельній ділянці (між проспектом Правди та вулицею Полково в Подільському районі міста Києва), орієнтовно загальною площею не менше 50 000,00 квадратних метрів. Загальна площа об`єкта, кількість будівель та технічні характеристики і параметри об`єкта будуть визначені в Проектній документації.

Відповідно до п. 5.2.1 та 5.2.2 Інвестиційного Договору за виконання своїх зобов`язань за Договором сторона 1 отримує у свою власність (господарське відання) 5% площі житла в об`єкті. Решту об`єкта (95%) площі житла в об`єкті та 100%площі нежилого призначення в об`єкті отримує у свою власність сторона 2.

19 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітібудсервіс» (далі - сторона 1) та Публічним акціонерним товариством «Домобудівний комбінат № 4» (далі - сторона 2, відповідач) укладено Договір (далі - Договір), предметом якого є правове рулювання участі сторін щодо організації будівництва об`єкта будівництва на земельній ділянці, його подальшого введення в експлуатацію з метою отримання кожної із сторін своєї частини в збудованому об`єктів будівництва та/або коштів в порядку та на умовах, визначених у Договорі.

Право забудови земельної ділянки, яке належить стороні 1, на підставі Договору № 0503-ІД/13 від 05.03.2013, укладеного між останнім та ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», передає стороні 2, а сторона 2 приймає від сторони 1 функції забудовника щодо всіх дій необхідних для проектування, будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва в момент підписання цього Договору (п. 2.2 Договору).

Згідно з пунктами 1.1.2-1.1.7 Договору сторонами узгоджено наступні скорочення ті їх тлумачення: земельна ділянка - земельна ділянок площею 7,3 га, що розташована за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, кадастровий номер якої :85:227:0300, графічне зображення якої визначено в Додатку № 1 до цього Договору, та цільове призначення якої визначено наказом Головного управління Держземагенства у м. Києві від 31.10.2014 № 21/0/13-14; об`єкт будівництва - об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, тощо), що будуть побудовані на земельній ділянці з характеристиками та параметрами згідно проектної документації; загальна площа об`єкта будівництва - площа об`єкта будівництва, що складається із площі житлових та нежитлових приміщень в сіх об`єктах, збудованих на земельній ділянці, визначеній в п. 1.1.2 цього Договору; площа житла в об`єкті - загальна площа всіх квартир в об`єкті. При цьому квартира це - внутрішня ізольована частина в об`єкті, що складається з комплексу взаємопов`язаних житлових приміщень, допоміжних приміщень, балкону та/або лоджії, та має самостійний вихід на вулицю, коридор загального користування або сходову клітку і призначення та придатна для постійного у ній проживання фізичних осіб; площа нежитлового призначення - площа всіх основних та допоміжних нежилих приміщень в об`єкті та машино-місць в паркінгах в об`єкті, які є (можуть бути) окремим предметом цивільного обороту; функції замовника - передбачені законодавством права та обов`язки, дії замовника будівництва об`єкту, включаючи, але не обмежуючись цим, права та обов`язки, а також дії щодо отримання необхідних дозволів на будівництво об`єкту будівництва, розробки та погодження проектно-кошторисної документації, отримання відповідних вихідних даних, технічних умов, будівництва об`єкту, оформлення права власності на об`єкт будівництва чи на його окремі частини, фінансування всіх вище перелічених та інших дій власними коштами та/або із залученням третіх осіб, продаж третім особам (юридичним/фізичним) прав на об`єкт будівництва.

Пунктом 5.4.3 Договору узгоджено, що сторона 2 має право після затвердження спорудження (будівництва) об`єкта будівництва та прийняття його в експлуатацію отримати в натурі у власність об`єкт будівництва, відповідно до умов цього Договору.

12 липня 2016 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.3 та п. 3.4 Договору в новій редакції.

Згідно з п. 3.3 Договору (в редакції Додаткової угоди від 12.07.2016) для виконання стороною 1 своїх зобов`язань за Договором № 0503-ІД/13 від 05.03.2013 перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця», який є землекористувачем земельної ділянки площею 7,3 га, що розташована за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, за кадастровим номером :95:227:0300 та враховуючи передачу функцій замовника будівництва стороні-2 для будівництва на цій земельній ділянці об`єктів загальною площею 251 112 м2, в яких площа житла складає 173 153,54 м2 на підставі п. 2.2 Договору від 19.11.2014, сторона 2 передає стороні 1 5611,63 м.кв., а сторона 1 в свою чергу зобов`язана передати ДП «НДВА «Пуща-Водиця» площу житла в обсязі не менше ніж 5611,63 кв.м. Передача стороною 2 площ житла стороні 1 виконується по кожному об`єкту будівництва на підставі Актів готовності об`єктів до експлуатації.

Відповідно до п. 3.3.1 Договору (в редакції Додаткової угоди від 12.07.2016) за виконання стороною 1 своїх зобов`язань за Договором, сторона 2 бере участь щодо розбудови соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури на земельній ділянці, пропорційно до рівня навантаження об`єкта будівництва, в обсягу та строки, які будуть погоджені сторонами в додатковій угоді до цього Договору.

Пунктом 3.4 Договору (в редакції Додаткової угоди від 12.07.2016) узгоджено, що після укладення цього Договору та передачі функцій забудовника стороні 2, сторона 2 отримує у свою власність майнові права на решту загальної площі об`єкта будівництва.

У відповідності до пунктів 2-5 Додаткової угоди від 12.07.2016, протягом п`ятнадцяти календарних днів після підписання цієї Додаткової угоди, сторони підписують протокол розподілу площі в об`єкті будівництва, в якому визначають конкретні майнові права на приміщення в об`єкті будівництва, які отримує у власність кожна зі сторін.

Як що відсотковий розмір частки сторони в об`єкті будівництва не співпадатиме з площею цілих приміщень, для розподілу частин об`єкта будівництва між сторонами застосовуються округлення згідно з чинними правилами бухгалтерського обліку до десятих метра.

Сторона 2 протягом п`ятнадцяти календарних днів після підписання Актів готовності об`єктів до експлуатації з урахуванням фактичних обмірів БТІ щодо кожного житлового будинку окремо оформлюють зі стороною 1 Акт про розподіл площі в об`єкті будівництва, щодо розмежування між сторонами приміщень в об`єкті будівництва, які визначені у Протоколі розподілу. Одночасно з підписанням Акта про розподіл площі в об`єкті будівництва сторона 1 зобов`язана надати стороні 2 Довідку про повне виконання стороною 2 своїх зобов`язань за п. 3.3 Договору, викладеному в редакції цієї Додаткової угоди (форма Довідки додається та є невід`ємною частиною цього Договору).

Оформлення права власності на квартири, які передаються стороною 2 стороні 1 для розрахунку з ДП «НДВА «Пуща-Водиця» відповідно до умов п. 3.3 цього Договору, виконується не за рахунок сторони-2 та сторони-1.

На виконання умов Договору та Додаткової угоди сторонами підписано Протокол розподілу площі житла в об`єктах будівництва.

23 січня 2017 року між сторонами складено та підписано Акт розподілу площ в об`єкті, відповідно до якого, сторони, з врахуванням обмірів технічної інвентаризації погодили наступний розподіл першої черги будівництва (житловий будинок № 1, що складається з шести корпусів) на земельній ділянці розміром 7,3 га, кадастровий номер :85:227:0300, яка розташована в Подільському районі міста Києва та прилягає до вулиці Маршала Гречка та проспекту Правди. Сторона 1 отримує у власність 1862,9 кв.м. площ житла в першій черзі будівництва (житловий будинок № 1, що складається з шести корпусів) на земельній ділянці розміром 7,3 га кадастровий номер 80000000:85:227:0300, яка розташована в Подільському районі міста Києва та прилягає до вулиці Маршала Гречка та проспекту Правди, а саме 24 квартири з визначеними характеристиками.

11 серпня 2017 року між сторонами складено та підписано Акт розподілу площ в об`єкті, відповідно до якого, сторони, з врахуванням обмірів технічної інвентаризації погодили наступний розподіл другої черги будівництва (житловий будинок № 2, що складається з шести корпусів) на земельній ділянці розміром 7,3 га, кадастровий номер :85:227:0300, яка розташована в Подільському районі міста Києва та прилягає до вулиці Маршала Гречка та проспекту Правди. Сторона 1 отримує у власність 1884,5 кв.м. площ житла в другій черзі будівництва (житловий будинок № 2, що складається з шести корпусів) на земельній ділянці розміром 7,3 га кадастровий номер 80000000:85:227:0300, яка розташована в Подільському районі міста Києва та прилягає до вулиці Маршала Гречка та проспекту Правди, а саме 24 квартири з визначеними характеристиками.

07 грудня 2017 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, за умовами якої, сторони дійшли згоди викласти п. 3.3 Договору в новій редакції.

Згідно з п. 3.3 Договору (в редакції Додаткової угоди від 07.12.2017) за виконання стороною 1 своїх зобов`язань за Договором, із збудованого житла площею 173 153,54 кв.м., сторона 2 зобов`язується передати на користь сторони 1 квартири загальною площею 8 657,68 кв.м.

Сторони погодили та розуміють, що із вказаної вище площі 8 657,68 кв.м., станом на 07.12.2017 стороною 2 розподілено на користь сторони 1 5 611,63 кв.м. Сторона 2 зобов`язується найближчим часом передати на користь сторони 1 наступним чином:

- 1000,00 кв.м. сторона 2 передає стороні 1 із збудованого житла, з об`єктів, які будуються на даний час і буде передано після підписання цього Договору;

- решту площі розміром 2 046,05 кв.м. сторона 2 передає стороні 1 із перших нових проектів будівництва, які будуть реалізовуватись за участю сторони 2.

В свою чергу, на виконання стороною 1 своїх зобов`язань за Договором № 0503-ІД/13 від 05.03.2013 перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця», яке є користувачем земельної ділянки площею 7,3 га, сторона 1 зобов`язана передати на користь ДП «НДВА «Пуща-Водиця» 8 657,68 кв.м.

20 березня 2018 року між сторонами складено та підписано Акт розподілу площ в об`єкті, відповідно до якого, сторони, з врахуванням обмірів технічної інвентаризації погодили наступний розподіл третьої черги будівництва (житловий будинок № 2, що складається з шести корпусів) на земельній ділянці розміром 7,3 га, кадастровий номер :85:227:0300, яка розташована в Подільському районі міста Києва та прилягає до вулиці Маршала Гречка та проспекту Правди. Сторона 1 отримує у власність 1873,3 кв.м. площ житла в третій черзі будівництва (житловий будинок № 3, що складається з шести корпусів) на земельній ділянці розміром 7,3 га кадастровий номер 80000000:85:227:0300, яка розташована в Подільському районі міста Києва та прилягає до вулиці Маршала Гречка та проспекту Правди, а саме 26 квартири з визначеними характеристиками.

Згідно сертифікатів серії ІУ № 17, 26, 40, 35, 07, 43 від 30.12.2016, 51, 87, 81, 76, 63, 167 (квітень 2017 року), № 03, 99, 84, 17, 96, 90 (листопад 2017 року) Державною архітектурно-будівельною інспекцією України засвідчено відповідність закінченого будівництва об`єкта - будівництво мікрорайону ІІ-А у багатофункціональному житловому районі (місце розташування: прилягає до вул. Маршала Гречка та проспекту Правди у Подільському районі м. Києва) перша - третя черга будівництва, 1-18 пускові комплекси, корпуси 1-6 житлових будинків 1 - 3.

Як зазначає позивач, відповідач відповідно до умов Додаткової угоди від 07.12.2017 зобов`язався після підписання додаткової угоди передати на користь ТОВ «Сітібудсервіс» 1000 кв.м. із збудованого житла з об`єкту будівництва яке знаходиться на земельній ділянці площею 7,3 га, що розташована за адресо: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, кадастровий номер 800000000:85:227:0300, при цьому, оскільки сторони у Договорі не визначили строк передачі вказаної площі із збудованого житла, такий обов`язок відповідач повинен виконати відповідно до положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, в зв`язку з чим, 20.05.2019 позивачем направлено відповідачу засобами поштового зв`язку Вимогу вих. 20/05/19-1 від 20.05.2019, у якій позивач просив у семиденний строк від дня її пред`явлення передати 1000 кв.м. із збудованого житла з об`єкту будівництва яке знаходиться на земельній ділянці площею 7,3 га, що розташована за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, кадастровий номер 800000000:85:227:0300, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою, якій просить зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Домобудівний комбінат № 4» передати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітібудсервіс» 1 000,00 кв.м. із збудованого житла в об`єкті будівництва, яке знаходиться на земельній ділянці площею 7,3 га з кадастровим номером :85:227:0300, що розташована за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3.

Відповідач в свою чергу, у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти позову, зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334 ЦК України тач. 4 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також враховуючи п 5.4.3 Договору, добути зареєстровано право власності на такі квартири за відповідачем, яке станом на 07.12.2017 зареєстроване за ПрАТ «ДБК-4» не було, а отже сторони не могли вчиняти будь-яких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення речових прав на квартири, а саме укладати Додаткову угоду до Договору від 07.12.2017.

Як зазначає відповідач, Додаткова угода суперечить ч. 3 ст. 367 ЦК України, відповідно до якої, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а отже з огляду на приписи ч. 1 ст. 220 ЦК України, Додаткова угода є нікчемною.

Також відповідач зазначає, що Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору містить положення, що суперечать одне одному, а також пункту 2.1 Договору, свідчить про відсутність між сторонами згоди з істотних умов Договору, зокрема щодо визначення конкретного майна, яке має передаватись позивачу, а її зміст суперечить ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 190, ст. 179, ст. 184, ч. 1 ст. 382 ЦК України, оскільки в ній відсутнє конкретне майно (в розумінні ЦК України), яке відповідач зобов`язаний передати позивачу, а позовні вимоги з передачі однієї тисячі квадратних метрів із збудованого житла в об`єкті будівництва суперечать зазначеним правовим нормам.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Аналогічна правова позиція викладена у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для сторін.

Згідно з п. 3.3 Договору (в редакції Додаткової угоди від 07.12.2017) за виконання стороною 1 своїх зобов`язань за Договором, із збудованого житла площею 173 153,54 кв.м., сторона 2 зобов`язується передати на користь сторони 1 квартири загальною площею 8 657,68 кв.м.

Сторони погодили та розуміють, що із вказаної вище площі 8 657,68 кв.м., станом на 07.12.2017 стороною 2 розподілено на користь сторони 1 5611,63 кв.м. Сторона 2 зобов`язується найближчим часом передати на користь сторони 1 наступним чином:

- 1000,00 кв.м. сторона 2 передає стороні 1 із збудованого житла, з об`єктів, які будуються на даний час і буде передано після підписання цього Договору;

- решту площі розміром 2 046,05 кв.м. сторона 2 передає стороні 1 із перших нових проектів будівництва, які будуть реалізовуватись за участю сторони 2.

Як зазначає позивач, що не заперечується відповідачем, ПрАТ «Домобудівний комбінат № 4» на виконання умов Договору не передав позивачу 1000,00 кв.м. із збудованого житла.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарське зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.

Згідно з приписами ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Водночас, як зазначає відповідач, Додаткова угода суперечить ч. 3 ст. 367 ЦК України, відповідно до якої, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а отже з огляду на приписи ч. 1 ст. 220 ЦК України, Додаткова угода є нікчемною.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦК України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В свою чергу, п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Однак жодних доказів перебування у спільній частковій власності збудованого житла площею 173 153,54 кв.м. матеріали справи не містять, а відповідачем не надано, а отже укладений між сторонами Договір не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки не є договором про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Також у відзиві на позовну заяву, відповідач заперечуючи проти позову, зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334 ЦК України та ч. 4 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також враховуючи п 5.4.3 Договору, для можливості укладення сторонами правочину з передачі квартир позивачу, спочатку мало бути зареєстровано право власності на такі квартири за відповідачем, яке станом на 07.12.2017 зареєстроване за ПрАТ «ДБК-4» не було, а отже сторони не могли вчиняти будь-яких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення речових прав на квартири, а саме укладати Додаткову угоду до Договору від 07.12.2017.

Згідно з ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і надалі у редакції станом на дату укладення оспорюваної Додаткової угоди) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягає право власності.

Частинами 1, 2 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Зі змісту оспорюваної Додаткової угоди не вбачається, що сторонами було погоджено перехід права власності на вказані в Додатковій угоді житлові площі збудованих квартир від позивача до відповідача.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Разом з тим, за умовами Додаткової угоди від 07.12.2017 було погоджено передачу майнових прав на нерухоме майно, а не право власності на вказані в Додатковій угоді житлові площі збудованих квартир.

В свою чергу, доводи відповідача щодо переходу права власності на нерухоме майно від відповідача до позивача за умовами Додаткової угоди також спростовуються змістом укладеного сторонами Договору від 19.11.2014, предметом якого є правове регулювання участі сторін щодо організації будівництва об`єктів нерухомого майна (об`єкт будівництва) на земельній ділянці, його подальшого введення в експлуатацію, з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому об`єкті будівництва та/або коштів в порядку та на умовах, визначених у Договорі.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Частинами 1 та 2 ст. 331 ЦК України унормовано, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно з ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено, що умови укладеної сторонами Додаткової угоди від 07.12.2017 суперечать вищевказаним положенням Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відтак доводи відповідача щодо неможливості (незаконності) вчинення ним дій з передачі житлових площ у об`єкті будівництва без першочергової реєстрації права власності за відповідачем на вказані квартири є безпідставними.

Суд також зауважує, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Доказів визнання Додаткової угоди від 07.12.2017 недійсною, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Також відповідач зазначає, що Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору містить положення, що суперечать одне одному, а також пункту 2.1 Договору, свідчить про відсутність між сторонами згоди з істотних умов Договору, зокрема щодо визначення конкретного майна, яке має передаватись позивачу, а її зміст суперечить ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 190, ст. 179, ст. 184, ч. 1 ст. 382 ЦК України, оскільки в ній відсутнє конкретне майно (в розумінні ЦК України), яке відповідач зобов`язаний передати позивачу, а позовні вимоги з передачі однієї тисячі квадратних метрів із збудованого житла в об`єкті будівництва суперечать зазначеним правовим нормам.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За приписами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Таким чином, цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи.

Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов`язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

Водночас, принцип справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Аналогічні положення містяться в статті 180 Господарського кодексу України.

Суд звертає увагу, що правові наслідки щодо недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору визначені ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Крім того, суд вважає, що встановлені обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє як безпідставні посилання позивача на недосягнення сторонами в Додатковій угоді згоди щодо її істотних умов.

З огляду на викладене, оскільки заперечення відповідача не спростовують наявність у відповідача обов`язку з передачі 1000,00 кв.м. із збудованого житла, доказів виконання якого відповідачем, матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що в даному випадку, має місце порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором в частині передачі 1000,00 кв.м. із збудованого житла, а тому позивачем правомірно заявлено позов до відповідача про виконання обов`язку в натурі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про виконання взятих на себе зобов`язань за Договором.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Домобудівний комбінат № 4" (04074, м. Київ, вул. Лугова, 13; ідентифікаційний код: 05503160) передати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітібудсервіс" (01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 18, літ. "В", приміщення № 204; ідентифікаційний код 37025544) 1 000,00 (одну тисячу) кв.м. із збудованого житла в об`єкті будівництва, яке знаходиться на земельній ділянці площею 7,3 га з кадастровим номером :85:227:0300, що розташована за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Домобудівний комбінат № 4" (04074, м. Київ, вул. Лугова, 13; ідентифікаційний код: 05503160) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітібудсервіс" (01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 18, літ. "В", приміщення № 204; ідентифікаційний код 37025544) витрати по сплаті судового збору у розмірі 270 000 (двісті сімдесят тисяч) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 12.08.2020

Суддя О.А. Грєхова