РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.08.2020Справа № 910/1173/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн"

до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

про визнання недійсним пункту 8.2. договору

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Каракоця О.Р. за довіреністю № 4543-К-О від 23.10.2020

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним пункту 8.2 Договору фінансового лізингу №4П16079ЛИ від 16.09.2016, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що умови пункту 8.2 вказаного договору суперечить положенням ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України та значно погіршують становище лізингоодержувача (позивача), порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви у справі №910/1173/20 передані для розгляду судді Морозову С.М.

Разом з позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 року (суддя Морозов С.М.) було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

25.02.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач стверджував про відповідність пункту 8.2. Договору фінансового лізингу №4П16079ЛИ від 16.09.2016 року положенням чинного на момент укладення договору законодавства та волевиявленню сторін, а тому підстави для визнання недійсним спірного пункту відсутні. Відповідач також просив суд застосувати строки загальної позовної давності до позовних вимог позивача, у задоволенні яких відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 задоволено самовідвід судді Морозова С.М. від розгляду справи №910/1173/20, відведено суддю Морозова С.М. від розгляду справи №910/1173/20, матеріали справи №910/1173/20 передано уповноваженій особі для вирішення питання про повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020 справу № 910/1173/20 передано на розгляд судді Гумезі О.В.

Згідно з ч. 14 ст. 32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи, що зміна складу суду у справі №910/1173/20 відбулась на стадії підготовчого провадження, розгляд справи починається спочатку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 № 910/1173/20 постановлено прийняти справу № 910/1173/20 до провадження судді Гумеги О.В., призначити підготовче засідання у справі на 13.04.2020 о 10:20 год.

13.04.2020 засобами електронного зв`язку від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Підготовче засідання, призначене на 13.04.2020 о 10:20 год., не відбулося з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11 березня 2020 року № 211, про що повідомлено учасників справи на офіційному сайті Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 постановлено призначити підготовче засідання на 06.07.2020 о 15:50 год.

У підготовче засідання, призначене на 06.07.2020, з`явився представник відповідача. Представник позивача не з`явився, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалам справи.

Суд дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому засіданні 06.07.2020 без участі представника позивача.

У підготовчому засіданні, призначеному на 06.07.2020, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 06.08.2020 о 11:00 год.

У судове засідання, призначене на 06.08.2020, з`явився представники відповідача. Представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалам справи, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на наведені приписи ст. 202 ГПК України та повідомлення учасників справи належним чином про судове засідання 06.08.2020, суд дійшов висновку про здійснення розгляду справи по суті в судовому засіданні 06.08.2020 за відсутності позивача (його представників). При цьому судом враховано, що матеріали справи не містять заяв (клопотань) позивача про відмову від позову, а тому судом здійснювався розгляд позовних вимог, заявлених позивачем у позовній заяві.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судовому засіданні 06.08.2020 судом здійснювався розгляд справи по суті, під час якого судом було заслухано вступне слово відповідача.

У судовому засіданні 06.08.2020 здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів, представник відповідача виступив з промовою (заключним словом).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 06.08.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Заслухавши представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

16.09.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк, відповідач), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" (лізингоодержувач, позивач) укладено Договір фінансового лізингу № 4П16079ЛИ (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені Договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Вказаний Договір фінансового лізингу та додатки до нього підписано сторонами договору із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", про що сторони домовились у п. 10.4. Договору, а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 06.01.2016.

Відповідно до п. 3.1 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно Акту прийому - передачі майна - зазначеним у Додатку № 3, що є невід`ємною частиною Договору. З моменту підписання Додатку № 3 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті використання майна.

У п. 5.1.8 Договору сторони погодили, що банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, Договір є розірваним з дати, зазначеної банком у повідомленні про відмову від Договору.

Відповідно до п. 6.2.4 Договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання Договору в стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежів за Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання Договору.

Згідно п. 8.1 Договору цей Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою лізингоодержувача після письмового повідомлення про це банка за 3 дні за наявної погодженої банком пропозиції щодо нового лізингоодержувача.

Відповідно до 8.2 Договору цей Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 (три) дні, у наступних випадках: у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань з належного/цільового використання майна, збереження майна. Не отримання згоди банку у встановлених випадках (п. 8.2.1); у випадках одержання ухвали про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна лізингоодержувача (п. 8.2.2); у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагород за Договором (п. 8.2.3); у випадку, якщо майно знищене, пошкоджене та не може бути відновлене (у повідомленні банк зазначає суму збитків та санкцій) (п. 8.2.4).

Відповідно до п. 8.4 Договору у повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання Договору, при цьому договорів про внесення змін сторони не укладають.

Строк дії Договору згідно п. 9.1 визначено сторонами з дати підписання та скріплення печатками сторін Акту прийому - передачі майна по 25.08.2024, а в частині невиконаних сторонами зобов`язань Договір діє до повного їх виконання.

Згідно Акта приймання-передачі майна № 1 від 16.09.2016 банк (відповідач) передав, а лізингоодержувач (позивач) прийняв у платне володіння та користування нерухоме майно, визначене у цьому акті.

Позивач стверджує, що зміст п. 8.2 Договору суперечить нормам чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, на думку позивача, умови пункту 8.2 Договору, щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів суперечать ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України та значно погіршують становище лізингоодержувача (позивача), порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності. Позивач вважає, що умови п. 8.2 Договору є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс встановлених законом прав та обов`язків на шкоду лізингоодержувача.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з статтею 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України) , позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач, вважаючи своє право порушеним, звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва про визнання недійсним пункту 8.2 Договору фінансового лізингу №4П16079ЛИ від 16.09.2016 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн".

Відповідач стверджував про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні. Зокрема, зазначив, що в силу положень чинного законодавства свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. За твердженнями відповідача, укладення позивачем Договору з передбаченими у ньому умовами, в тому числі й тими, які позивач вважає несправедливими та незаконними (пункт 8.2 Договору), було правом позивача (елементом його договірної свободи), а отже відсутні підстави для визнання цих умов недійсними. Відповідач зазначив, що жодних застережень щодо умов Договору під час укладення або дії такого від позивача не надходило до банку. Крім цього, ст. 782 ЦК України, ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено право лізингодавця на односторонню відмову від договору у випадку несплати лізингоодержувачем платежів, при цьому ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" також встановлено право лізингодавця у безспірному порядку вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Таким чином, за доводами відповідача, зміст п. 8.2 Договору повністю відповідає положенням чинного на момент укладення Договору законодавства, в тому числі загальним засадам цивільного законодавства, та волевиявленню сторін Договору.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 ГПК України).

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що умови пункту 8.2 Договору щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів, суперечать ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України та значно погіршують становище лізингоодержувача (позивача), порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України.

Отже, встановлення судом наявності або відсутності зазначених позивачем обставин належить до предмету доказування у даній справі.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином на підставі ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України)..

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 ГК України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Як зазначалось, оскаржуючи законність умов п. 8.2 Договору щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів, позивач наполягав на тому, що такі умови суперечать ч. 1 ст. 782 ЦК України, значно погіршують становище лізингоодержувача та порушують його право на предмет лізингу, а також принципи цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Суд відзначає, що укладення позивачем Договору фінансового лізингу № 4П16079ЛИ від 16.09.2016 з визначеними у ньому умовами, в тому числі тими, що вважаються позивачем несправедливими (п. 8.2), було правом позивача (елементом його договірної свободи).

Як вбачається з матеріалів справи, жодних застережень щодо умов Договору під час укладення Договору або його дії від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не надходило.

Розділом 8 Договору сторонами погоджені умови щодо дострокового розірвання договору та повернення майна. Пунктом 8.2 Договору визначені підстави, за яких договір може бути розірвано в односторонньому порядку за ініціативою банка.

За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підстави порушення договору. Розірвання або зміна договору може відбутися у зв`язку із односторонньою відмовою від договору однієї із його сторін, що тягне правові наслідки його розірвання або зміни.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Статтею 782 ЦК України визначено право наймодавця відмовитися від договору найму. Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд (ч. 1). У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору (ч. 2).

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначено Законом України "Про фінансовий лізинг".

За змістом ч. 2 ст. 7 цього Закону лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Отже, ст. 782 ЦК України, ч. 2 ст. 7 та ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено право лізингодавця на односторонню відмову від договору у випадку несплати лізингоодержувачем платежів, при цьому ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено право лізингодавця у безспірному порядку вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

З огляду на наведене, зміст п. 8.2 Договору фінансового лізингу № 4П16079ЛИ від 16.09.2016, яким сторони узгодили випадки розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача внаслідок порушення ним умов Договору (зокрема, у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів) повністю відповідає положенням чинного на момент укладання Договору законодавства, в тому числі загальним засадам цивільного законодавства та волевиявленню сторін Договору.

Укладання сторонами Договору, свідчить про те, що вони дійшли згоди щодо всіх його умов, в тому числі і щодо порядку розірвання в односторонньому порядку договору за ініціативою банку, що не суперечить ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" та відповідає положенням ст. 6, 627, 782 ЦК України.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що п. 8.2 Договору не суперечить положенням ст. 203 ЦК України, іншим вимогам чинного законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" про визнання недійсним пункту 8.2 Договору фінансового лізингу №4П16079ЛИ від 16.09.2016, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн", задоволенню не підлягає.

Щодо позовної давності.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання п. 8.2 Договору фінансового лізингу №4П16079ЛИ від 16.09.2016 недійсним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц та міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17, від 14.08.2018 у справі № 9/057-09/6/13, від 18.07.2018 у справі № 910/24346/16, від 17.07.2018 у справі № 910/10056/17 та від 10.07.2018 у справі № 922/1898/17, від 23.01.2020 у справі № 916/2128/18

Оскільки судом при розгляді даного спору не встановлено наявності порушеного права та законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд відмовляє у позові повністю з підстав його необґрунтованості, у зв`язку з чим позовна давність не застосовується до спірних правовідносин.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем у позовній заяві зазначено попередній розрахунок суми судових витрат, який складає суму судового збору.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в позові повністю та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 2102,00 грн покладається на позивача.

Керуючись ст. 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 07.08.2020

Суддя Гумега О.В.