ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 серпня 2020 року Справа № 903/257/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Русинчук М.М., розглянувши справу № 903/257/20

за позовом: Державного підприємства «Ковельське лісове господарство», м.Ковель

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю « Вайс Офіс», м.Ковель

про стягнення 66 854,55 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

Встановив: Позивач - Державне підприємство Ковельське лісове господарство звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Вайс Офіс в якому просить стягнути 66 854,55 грн. заборгованості з них: основного боргу - 47 863,89 грн., 3% річних - 1761,46 грн., штрафу - 2720,54 грн., пені - 14 508,66 грн.(відповідно до заяви про зменшення позовних вимог №01-68/46/20 від 01.07.2020, яка є прийнята судом)

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу необробленої деревини №1273/1273/л/2019 від 28.08.2019.

Ухвалою суду від 16.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, підготовче засідання призначено на 13.05.2020.

Ухвалою суду від 13.05.2020 відкладено розгляд справи на 10.06.2020.

Згідно оголошення розміщеного на сайті Судової влади України від 08.06.2020 робота Господарського суду Волинської області з 09.06.2020 тимчасово зупинена з ціллю проведення дезінфекції приміщень і профілактичних заходів, а тому судове засідання 10.06.2020 у справі №903/257/20 не відбулось.

У зв`язку з тим, що у Господарському суді Волинської області закінчено проведення санітарно-епідеміологічних та профілактичних заходів, з 16.06.2020 суд відновив роботу у звичайному режимі, однак, із дотриманням окремих карантинних обмежень, зокрема, маскового режиму, температурного скринінгу, обмеженого доступу відвідувачів суду та інше, ухвалою суду від 17.06.2020 підготовче засідання призначено на 01.07.2020.

Ухвалою суду від 01.07.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.08.2020.

Представник позивача в судове засідання не прибув, через відділ діловодства суду подав клопотання за вх.№01-57/4979/20 від 10.08.2020 в якому вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить здійснювати судовий розгляд без його участі.

Представник відповідача повідомлений на електронну адресу: . Заяв та клопотань до судового засідання через відділ документального забезпечення та контролю суду не подав.

Відповідно до ч.6 ст. 246 ГПК України, якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що сторони були належним чином повідомлені про дату і час розгляду справи.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.08.2019 між позивачем Державним підприємством « Ковельське лісове господарство» та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайс Офіс» був укладений договір купівлі-продажу за №1273/1273/л/2019. (а.с.46-48)

Згідно п.п. 1.1 договору передбачено, що за результатами проведення аукціону із продажу ресурсів необробленої деревини заготівлі 4 кварталу 2019 який відбувся 28.08.2019, продавець передає у власність на умовах франко ВЕРХНІЙ - склад продавця необроблену деревину (товару) за номерами лотів /п. 4.1/, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього ціну відповідно до умов що визначені в цьому договорі.

Відповідно до п.п 1.2 договору визначено, що відповідно до регламенту біржі продавець продає, а покупець купує товар для власної переробки. Право власності на майно переходить до покупця з моменту повної оплати продавцю вартості купленого на аукціоні товару.

Пунктом 3.1 договору визначено, що ціна на товар встановлена в гривнях за 1 куб.м. на умовах франко ВЕРХНІЙ - склад продавця згідно аукціонного свідоцтва про результати проведення аукціону від 28.08.2019 та становить 131 600 грн.

Згідно п.п 4.4 договору визначено, що комплект товаросупровідних документів: товаротранспортна (залізнична) накладна, рахунок-фактура;- податкова накладна; специфікація.

Пунктом 5.1, 5.4 договору сторони передбачили, що прийом -передача товару здійснюється на складі продавця за умовами франко ВЕРХНІЙ - склад продавця за якістю- у відповідності з нормами відповідних ДСТУ ТУ та ін. згідно законодавства України; за кількістю - у відповідності з товарно-транспортними чи залізничними накладними та специфікаціями до них та актом приймання-передачі товару (за кожною партією з підписом уповноваженої особи та печаткою продавця). Датою передачі товару продавцем та прийому його покупцем, тобто датою поставки вважається дата товарно-транспортної накладної.

Відповідно до п.п. 6.1 договору визначено, що платіж (передоплата 100% вартості) здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок продавця за кожну партію товару, згідно виставленого рахунку-фактури на протязі 5 к.д. з дати пред`явлення рахунку до сплати.

Згідно п.п 8.3 договору визначено, що за прострочення оплати за товар на умовах з даним договором покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 1% від партії поставленої продукції та пеню у розмірі 0,1% за кожен день прострочення оплати.

Даний договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками, у встановленому порядку не оспорено, не розірвано та не визнано недійсним, а отже є дійсним, укладеними належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом даного судового розгляду є стягнення заборгованості за поставлений товар на умовах договору №1273/1273/л/2019 від 08.08.2019 та на підставі товарно-транспортних накладних.

Згідно п. 6.1 договору №1273/1273/л/2019 від 28.08.2019, оплата товару здійснюється покупцем шляхом переказу грошових коштів у розмірі 100 % попередньої оплати на поточний рахунок продавця на протязі 5 календарних днів з дати пред`явлення рахунку продавцем.

Як встановлено судом, на виконання умов договору купівлі-продажу необробленої деревини №1273/1273/л/2019 від 28.08.2019 позивач здійснив відповідачу поставку товару на суму 272 053,82 грн., який був прийнятий відповідачем без зауважень, що підтверджується товарно-транспортними накладними. (а.с. 8-20).

Відповідач, лише частково оплатив за поставку товару в сумі 144 189,93 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 21-28).

Разом з тим, з метою забезпечення гарантованого ст. 16 ЦК України права на захист прав і охоронюваних законом інтересів позивача суд вважає за можливим до спірних правовідносин застосувати положення ст. 692 ЦК України.

Зокрема, зі змісту ст. 692 ЦК України слідує, що якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" факт отримання товару від продавця до покупця повинен підтверджуватися первинним документом. Це може бути специфікація, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, яка фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена негайно після такого прийняття.

Враховуючи ту обставину, що матеріалами справи підтверджується факт прийняття відповідачем товару за товарно-транспортними накладними, а відповідач не надав суду будь-яких доказів в підтвердження того, що він відмовився від прийняття такого товару, суд вважає, що строк оплати відпущеного позивачем відповідачу товару наступив з моменту прийняття відповідачем товару та підписання видаткової накладної. Адже поставка товару без попередньої оплати є правом продавця і не свідчить про вчинення конклюдентних дій, які призвели до фактичної зміни умов договору щодо порядку розрахунків за договором, та не звільняє від обов`язку оплатити отриманий товар.

Відтак, на переконання суду, сторони відступили від змісту п. 6.1 договору, відповідно до якого оплата товару здійснюється покупцем шляхом переказу грошових коштів у розмірі 100 % попередньої оплати на поточний рахунок продавця та прийняли до виконання зобов`язання шляхом поставки та прийняття товару на підставі відповідних накладних, як це визначено ст. 692 ЦК України. А саме позивач на виконання умов договору, передав відповідачу згідно товарно-транспортних накладних (а.с. 8-20) товар на загальну суму 272 053,82 грн., а відповідач прийняв його шляхом її підписання.

Пунктом 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

При цьому суд критично ставиться до посилань позивача стосовно того, що обов`язок оплати товару у відповідача виник в день отримання товару, тобто в день підписання товарно-транспортної накладної, з посиланням на п. 5.4 та п. 6.1 договору, оскільки, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Відправка товару позивачем без виконання відповідачем умов договору щодо попередньої оплати, приймання товару, не є вчиненням конклюдентних дій, які призвели до фактичної зміни умов договору, зокрема, щодо порядку прийняття товару, оскільки позивач скористався своїм законним правом у зустрічному зобов`язанні.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України №3-78гс14 від 19.08.2014 року, №3-121гс14 від 30.09.2014 року, №33-125гс 14 від 07.10.2014 року.

Між тим, відповідач після відкриття провадження у справі оплатив частково основний борг в сумі 80 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1344 від 02.04.2020, №359 від 30.04.2020, № 40000 від 30.06.2020. (а.с. 21-28).

Згідно, зави про зменшення позовних вимог, яка є прийнята судом сума позову становить 66 854,55 грн. заборгованості з них: основного боргу - 47 863,89 грн., 3% річних - 1761,46 грн., штрафу - 2720,54 грн., пені - 14 508,66 грн.

Отже, оснований борг в сумі 47 863,89 грн. підтверджений матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Щодо нарахованих позивачем до стягнення з відповідача 14 508,66 грн. пені, судом враховано наступне.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 8.3 договору визначено, що у прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцю траф в розмір 0,1 % від партії поставленої продукції та пеню в розмірі 0.1 % за кожен день простроченої оплати.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За змістом положень ч. 4 та 6 ст. 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Зазначена правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України є сталою та зокрема викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі № 910/10224/14.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 254 ЦК України встановлено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Зазначені вище норми закону свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення платежу, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Суд зауважує, що позивач, здійснюючи розрахунки пені, нарахованої за прострочення виконання зобов`язання по оплаті товару не врахував, що перебіг строку оплати товару, передбачений договором починається з наступного дня після дня поставки товару, а також не врахував, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відтак, суд, здійснивши власний перерахунок пені, нарахованої за прострочення виконання зобов`язання по оплаті товару з врахуванням вимог ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", ч. 6 ст. 232, ч. 2 ст. 343 ГК України, ст. ст. 252-255 ЦК України та виходячи з періоду, зазначеного позивачем в розрахунку пені, встановив, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 14 437.42 грн. У стягненні 71,24 грн. пені слід відмовити.

Щодо нарахованих до стягнення з відповідача 2 720,54 грн. штрафу, судом враховано таке.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 ГК штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", та право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Так, розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 720,54 грн. штрафу, нарахованого за прострочення оплати товару в розмірі 1% від несплаченої суми згідно п. 8.3 договору, перевіривши методику його нарахування, суд вважає, що вказана сума є підставною, відповідає фактичним обставинам справи, є арифметично вірною, а відтак підлягає до задоволення у визначеному позивачем розмірі.

Що стосується нарахованих позивачем 1 761,46 грн. трьох процентів річних, то припис ст.625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки сторони у договорі не перебачили інший розмір процентів річних, то стягненню підлягають три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд зауважує, що позивач, здійснюючи розрахунки річних, нарахованих за прострочення виконання зобов`язання по оплаті товару не врахував, що перебіг строку оплати товару, передбачений договором починається з наступного дня після дня поставки товару, а також не врахував, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши розрахунок заборгованості за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ» в частині нарахування 3% річних, суд дійшов висновку, що підставні та підлягають до задоволення річні в сумі 1 677,26 грн. У стягненні нарахованих 84,20 грн. - 3% річних слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 231, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Вайс Офіс» (44100, Волинська область, Ратнівський район, смт. Ратне, вул. Богдана Хмельницького, 67; ) на Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» (33024, м. Рівне, вул. Млинівська, 20; ) 66 854,55 грн. заборгованості з них: основного боргу - 47 863,89 грн., 3% річних - 1 677,26 грн., штрафу - 2 720,54 грн., пені - 14 437,22 грн. та 2102,00 грн. -судового збору

3. В решті позову відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

12.08.2020

Суддя В. М. Дем`як