ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

03 серпня 2020 року Справа № 926/2308/19

За позовом Малого приватного підприємства "ПППМ"

до Чернівецької міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Оазис Буковини"

про визнання недійсним договору № 960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці

Суддя Тинок О.С.

Секретар судового засідання Дроздек А.Я.

Представники:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Ігнат М.І.

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство "ПППМ" звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору № 960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що Чернівецька міська рада 18.06.2019 року звернулася до Господарського суду Чернівецької області із позовом до Малого приватного підприємства "ПППМ" про стягнення за договором про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців № 960 від 04.07.2018 року заборгованості в сумі 1751042,42 грн. Однак, даний договір між сторонами не укладався та директором МПП "ПППМ" Лашковіцером Д.Г. не підписувався, а також позивач із листом від 31.10.2018 року за вих. № 14 про відтермінування сплати пайової участі разом із проектом додаткової угоди до договору про пайову участь до відповідача не звертався. Також позивач зазначає, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців № 960 від 04.07.2018 року підписаний неуповноваженим представником відповідача. Таким чином, позивач стверджує, що оспорюваний договір № 960 від 04.07.2018 року суперечить положенням ст. 203 ЦК України та дає підстави для визнання його недійсним згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Провадження у справі відкрито ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 18.10.2019 року, якою встановлено, що дану справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, яке призначив на 05.11.2019 року.

28 жовтня 2019 року від відповідача надійшов відзив, в якому останній вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Також на виконання ухвали Господарського суду Чернівецької області від 18.10.2019 року відповідачем надано оригінали витребуваних документів: договору № 960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04.07.2018 року; листа МПП "ПППМ" від 31.10.2018 року за вх. №14 до Чернівецької міської ради про продовження терміну на оплату пайового внеску; проекту додаткової угоди до договору № 960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці, доданого до листа МПП "ПППМ" від 31.10.2018 року за вх. №14; листа-підтвердження матеріального становища, доданого до листа МПП "ПППМ" від 31.10.2018 року за вх. №14; довідки про матеріальне становище, затверджену банком доданої до листа МПП "ПППМ" від 31.10.2018 року за вх. №14.

31 жовтня 2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній вважає твердження відповідача, наведені ним у відзиві, безпідставними.

Ухвалою суду від 05.11.2019 року, розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 14.11.2019 року.

14.11.2019 року в судовому засіданні під час підготовчого провадження у цій справі, судом була оголошена перерва до 21.11.2019 року.

Ухвалою суду від 21.11.2019 року призначено спільну нараду за участю сторін, їх представників та судді на 05.12.2019 току та зупинене провадження у справі.

У ході проведення процедури врегулювання спору, суддя Швець М.В. сприяв мирному врегулюванню спору та надавав додатковий час для примирення у відповідності до ч. 3 ст. 188 ГПК України (оголошено перерви в межах строку проведення процедури врегулювання - до 18.12.2019р. та до 20.12.2019р.), проте сторонами в місячний термін не були вчинені дії передбачені п. 4 ч. 1 ст. 189 ГПК України.

Ухвалою суду від 21 грудня 2019 року припинено процедуру врегулювання спору за участю судді та поновлено провадження у справі. Справу № 926/2308/19 передано відділу документального забезпечення та аналітичної роботи Господарського суду Чернівецької області для подальшого повторного автоматизованого розподілу судової справи в установленому порядку.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано на розгляд судді Тинок О.С.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року прийнято справу №926/2308/19 до розгляду та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні на 10 січня 2020 року.

Ухвалою від 10 січня 2020 року суд відклав підготовче засідання на 10 лютого 2020 року.

Ухвалою від 10 лютого 2020 року суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів. Відклав підготовче засідання на 26 лютого 2020 року.

25 лютого 2020 року позивачем подано до суду клопотання про призначення експертизи, в якому останній просив суд призначити у справі технічну експертизу документів.

У судовому засіданні 26 лютого 2020 року було оголошено перерву до 18 березня 2020 року.

16 березня 2020 року позивачем подано до суду клопотання про призначення експертизи, в якому останній зазначає, що ним подавались клопотання від 21.11.2019 року про призначення судової почеркознавчої експертизи та від 20.02.2020 року про призначення технічної експертизи документів, які позивач не підтримує та просить суд їх не розглядати. При цьому, у поданому клопотанні, позивач просить суд призначити у справі судову почеркознавчу експертизу. Проведення експертизи доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою від 18 березня 2020 року суд клопотання Малого приватного підприємства "ПППМ" від 16.03.2020 року про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи задовольнив. Призначив у справі № 926/2308/19 судову почеркознавчу експертизу. Проведення судової почеркознавчої експертизи доручив Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Попередив судових експертів до початку проведення судової експертизи про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за дачу завідомо неправдивого висновку або за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. На вирішення судових експертів поставив питання: - Чи здійснено підпис від імені директора Малого приватного підприємства "ПППМ" Лашковіцером Дмитром Григоровичем чи іншою особою в наступних документах: договорі №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04 липня 2018 року; листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №14 до Чернівецької міської ради про продовження терміну на оплату пайового внеску; двох екземплярах проекту додаткової угоди до договору №960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців; листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №15 про залишок коштів на банківському рахунку; заяві від 18 червня 2018 року про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців? Зобов`язав експертів висновок експертизи надіслати Господарському суду Чернівецької області та сторонам у справі. Для проведення експертизи матеріали справи № 926/2308/19 направив Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі № 926/2308/19 зупинив на період проведення судової почеркознавчої експертизи до одержання її результатів.

02 червня 2020 року до Господарського суду Чернівецької області повернуто матеріали справи № 926/2308/19, які суд направив Київському науково-дослідному інституту судових експертиз для проведення судової експертизи.

Також разом з матеріалами справи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надіслано суду висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 8837/8838/20-32 від 22.05.2020 року.

21 квітня 2020 року відповідачем було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою від 04 червня 2020 року суд поновив провадження у справі з 24 червня 2020 року. Підготовче засідання призначив за участю представників сторін на 24 червня 2020 року.

Ухвалою від 24 червня 2020 року суд відклав підготовче засідання на 07 липня 2020 року. Відклав розгляд поданого відповідачем клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи на 07 липня 2020 року. Запропонував відповідачу надати суду обґрунтування неможливості подання доказів, що зазначені у клопотанні про приєднання доказів від 21 квітня 2020 року у встановлений частиною 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України строк з причин, що не залежали від нього.

Ухвалою від 07 липня 2020 року суд відклав підготовче засідання на 27 липня 2020 року. Задовольнив подане відповідачем клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (вх. №1253 від 21.04.2020 року). Залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Оазис Буковини" (58029, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Пилипа Орлика, буд. 1-Д, код 39221414). Зобов`язав позивача у 3-ох денний строк з дня вручення даної ухвали надіслати третій особі копії позовної заяви і доданих до неї документів, докази чого надати суду. Третій особі до початку підготовчого засідання надати суду відповідно до статті 168 Господарського процесуального кодексу України письмові пояснення і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують на підтримку або заперечення проти позову.

Однак, позивач на виконання ухвали суду, не надав доказів надіслання третій особі позовної заяви і доданих до неї документів.

Третя особа також не виконала вимоги ухвали від 07 липня 2020 року.

22 липня 2020 року відповідачем надіслано суду письмові пояснення по справі, а 24 липня 2020 року клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, сертифікат серія ІУ№61 від 02 червня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 27.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 03.08.2020 року, Задоволено подане відповідачем клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (вх. №2211 від 24.07.2020 року). Повторно зобов`язано позивача невідкладно надіслати третій особі копії позовної заяви і доданих до неї документів, докази чого надати суду. Третій особі до початку розгляду справи по суті надати суду відповідно до статті 168 Господарського процесуального кодексу України письмові пояснення і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують на підтримку або заперечення проти позову. Одночасно надіслати учасникам справи копію пояснення та доданих до нього документів, докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання. Попереджено учасників справи, що неявка їх представників у судове засідання не буде перешкоджати розгляду справи за відсутності таких учасників справи.

30 липня 2020 року представником позивача надіслано суду письмові пояснення, в яких останній зазначив, що у поданих відповідачем письмових поясненнях, останній вказує на те, що позивач визнав оскаржуваний договір, оскільки зазначив його у п. 15 акту готовності до експлуатації від 25.02.2020 року. Проте, позивач зазначає, що допоки немає рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання недійсним оспорюваного договору, він може посилатися на нього у акті готовності до експлуатації.

Позивач та третя особа явку своїх представників у судове засідання 03 серпня 2020 року не забезпечили, про причини неявки суду не повідомили. При цьому, 27 липня 2020 року представник позивача Стороженко Ю.В. особисто повідомлений про призначення справи до судового розгляду на 03.08.2020 року, про що свідчить його підпис у відповідній розписці. Одночасно учасників справи попереджено, що неявка їх представників у судове засідання не буде перешкоджати розгляду справи за відсутності таких представників.

Судом встановлено, що ухвали суду були направлені третій особі рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення на його юридичну адресу: (58029, Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Пилипа Орлика, 1Д). Вся судова кореспонденція по даній справі була надіслана за вищезазначеною адресою. Окрім того, представник позивача, на виконання ухвали суду від 07.07.2020 року, надіслав на адресу суду підтвердження направлення третій особі позовної заяви з додатками.

Згідно даних з сайту Укрпошта, станом на 03.08.2020 року поштові відправлення адресовані третій особі не вручено, (об`єктом поштового зв`язку ЧЕРНІВЦІ 29 з індексом 58029 14.07.2020 та 29.07.2020 адресату повідомлено повторно про надходження на його адресу поштового відправлення за номером 825; 927).

Частинами 2, 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за місцезнаходженням.

За загальними вимогами пункту 91 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2009 року №270, поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються/виплачуються в об`єкті поштового зв`язку. Рекомендовані поштові відправлення підлягають доставці до дому (п. 92. правил). Вручення рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка» в об`єкті поштового зв`язку не передбачено (п. 102 правил).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин, рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення (п. 116 правил).

Здійснення зберігання рекомендованих листів із позначкою «Судова повістка», які не вручені під час доставки до дому із причин відсутності адресата, правилами не передбачено, а отже, повернення такого повідомлення із зазначенням причини невручення закінчення встановленого строку зберігання, суперечить вимогам правил, та фактично відповідає причині повернення у зв`язку з відсутністю адресата.

Аналізуючи зазначені вище положення правил надання послуг поштового зв`язку, слід дійти висновку, що повернення судових рішень із проставленням у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення, є підтвердженням відсутності особи адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні, слід вважати днем вручення судового рішення в порядку пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України.

Сам лише факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав копії судових рішень за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на подання зокрема відзиву на позов, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2018 року у справі № 916/3188/16.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивач та третя особа були належним чином повідомлені судом про розгляд спору за їх участю. При цьому, неотримання третьою особою кореспонденції від судового органу є суб`єктивною поведінкою здійснення стороною своїх процесуальних прав, що не може вважатися поважною причиною, яка перешкоджала третій особі подати пояснення на позовну заяву у встановлений судом строк.

В той же час, третя особа не була позбавлена можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Чернівецької області та визначеними у них датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що судом було здійснено всі заходи, щодо належного повідомлення позивача та третьої особи про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що неявка в судове засідання представника позивача та представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Строки, що встановлюються судом (наприклад, строк для усунення недоліків позовної заяви чи апеляційної скарги), повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість строку розгляду справи, суд враховує принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Суд звертає увагу на те, що справа перебуває у провадженні з 2019 року.

З метою розумності строку розгляду справи та за умови достатності наявних у справі матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд здійснює розгляд справи за відсутності представника позивача та представника третьої особи за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 03 серпня 2020 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

18 червня 2018 року Мале приватне підприємство «ПППМ» звернулося до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців на виконання містобудівних умов та обмежень від 11.09.2014 року №831/14.

Так, 04 липня 2018 року на виконання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 11.09.2014 року №831/14 між Чернівецькою міською радою (відповідач) та Малим приватним підприємством «ПППМ» (позивач) було укладено договір №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (договір), відповідно до пункту 1.1. якого позивач зобов`язався взяти участь у розвитку інфраструктури міста, при здійсненні будівництва групи багатоквартирних житлових будинків з підземним паркінгом та об`єктами соцкультпобуту на вул. Немирівській (1 черга - 1 і 2 секція).

Згідно з пунктом 2.1. договору, пайова участь позивача у розвитку інфраструктури м. Чернівців полягає у перерахуванні ним до бюджету розвитку міста коштів у розмірі, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що кошти пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Чернівців у розмірі 1825962,49 грн підлягають до сплати позивачем відповідно до розрахунку, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1).

Відповідно до пункту 3.1 договору, пайовий внесок сплачується замовником до 31.09.2018 року, але не пізніше прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, у грошовій безготівковій формі, шляхом перерахування коштів за реквізитами, які вказані у договорі.

Як зазначено у пунктах 4.1., 4.2. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання визначених в ньому зобов`язань. Сплата пайового внеску повинна бути здійснена в повному обсязі до прийняття об`єктівбудівництва в експлуатацію.

Вказаний договір підписаний та скріплений печатками обох його сторін.

У подальшому, 31.10.2018 року позивач звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради з листом № 14, в якому просив продовжити термін на оплату пайового внеску до 30.06.2019 року та внести відповідні зміни у договір № 960 від 04.07.2018 року, а також надав до вказаного листа проект додаткової угоди та лист підтвердження матеріального становища № 15 від 31.10.2018 року.

Вказані проект додаткової угоди та лист підтвердження матеріального становища № 15 від 31.10.2018 року підписані та скріплені печаткою Малого приватного підприємства «ПППМ».

Як вбачається із листа Фінансового управління Чернівецької міської ради № 10/03-11/560 від 06.08.2019 року та виписки по рахунку від 16.01.2019 року, останнє зазначає, що 16.01.2019 року на рахунок міського бюджету м. Чернівців 4002, ККД 24170000 «Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту» зараховані кошти в сумі 425962,19 грн від платника ОК ЖБК «Оазис Буковини» (), з наступним призначенням платежу: платник МПП ПППМ () через ЖБК «Оазис Буковини» пайова участь у розв. інфрастр. м. Чернівці зг. дог. №960 від 04.07.2018 року.

Так, щодо твердження позивача, що оскаржуваний договір № 960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04.07.2018 року від Чернівецької міської ради підписано директором Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, як особою, що ненаділена такими повноваженнями, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до пункту 3.3. Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради VII скликання 24.12.2015 року № 54, договір про пайову участь від імені міської ради підписує директор Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради. В разі відсутності директора департаменту (відпустка, відрядження, хвороба тощо) право на підписання договору має посадова особа, яка відповідно до Положення про департамент виконує обов`язки директора департаменту.

Вказане рішення Чернівецької міської ради та Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців є загальнодоступними.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що директор Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради був компетентним та уповноваженим представником від імені Чернівецької міської ради укладати і підписувати договір № 960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04.07.2018 року.

Щодо твердження позивача про те, що директор Малого приватного підприємства «ПППМ» Лашковіцер Д.Г. не підписував договір № 960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04.07.2018 року, а також те, що волевиявлення позивача під час складення спірного договору не відповідало його внутрішній волі, а тому вказаний договір є недійсним, суд зазначає наступне.

На виконання ухвали суду по даній справі від 18 березня 2020 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз проведено судово-почеркознавчу експертизу та надіслано суду висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 8837/8838/20-32 від 22.05.2020 року.

Як вбачається з вказаного висновку експертів:

- підписи від імені Лашковіцера Дмитра Григоровича, що містяться в: листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №14 до Чернівецької міської ради про продовження терміну на оплату пайового внеску (а.с. 34); листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №15 про залишок коштів на банківському рахунку (а.с. 35); двох екземплярах проекту додаткової угоди до договору №960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 37,38), - виконано рукописним способом (кульковою ручкою), ймовірно за допомогою технічного прийому, а саме шляхом перерисовки на просвіт;

- підписи від імені Лашковіцера Дмитра Григоровича, що містяться в: договорі №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04 липня 2018 року (а.с. 48); заяві від 18 червня 2018 року про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 77), - виконано рукописним способом (кульковою ручкою), ймовірно за допомогою технічного прийому, а саме шляхом перерисовки на просвіт.

- підписи від імені Лашковіцера Дмитра Григоровича, що містяться в: листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №14 до Чернівецької міської ради про продовження терміну на оплату пайового внеску (а.с. 34); листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №15 про залишок коштів на банківському рахунку (а.с. 35); двох екземплярах проекту додаткової угоди до договору №960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 37,38), - виконані не Лашковіцером Дмитром Григоровичем , а іншою особою;

- підписи від імені Лашковіцера Дмитра Григоровича, що містяться в: договорі №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04 липня 2018 року (а.с. 48); заяві від 18 червня 2018 року про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 77), - виконані не Лашковіцером Дмитром Григоровичем , а іншою особою.

При цьому слід зазначити, що відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Так, за умовами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтями 202, 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами частини 1 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу приписів частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина друга статті 638 ЦК України).

Разом із тим, статтею 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Суд констатує, що наданими до справи документами підтверджується факт вчинення спірного правочину і наступне його прийняття до виконання та схвалення.

Зокрема, підписання правочину Малим приватним підприємством «ПППМ» підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток, як юридичної особи позивача.

Суд зазначає, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин.

Також суд вказує, що позивач використовував печатку, якою здійснював підписання оскаржуваного договору, при поданні позову до суду, а саме, підписуючи останньою платіжне доручення № 254 від 15.04.2019 року про сплату судового збору при зверненні до господарського суду з даним спором.

Позивачем використовувалась вищевказана печатка для підписання і при поданні ним 16.06.2018 року заяви про підготовку оскаржуваного договору, та в листі № 14 від 31.10.2018 року до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в якому позивач просив продовжити термін на оплату пайового внеску до 30.06.2019 року та внести відповідні зміни у договір № 960 від 04.07.2018 року, а також в наданих до вказаного листа проектах додаткової угоди та листі підтвердженні матеріального становища № 15 від 31.10.2018 року.

Суд зазначає, що позивачем використовувалась вищевказана печатка і при підписанні акту готовності об`єкта до експлуатації від 25.02.2020 року та сертифікаті про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації серії ІУ №61 від 25.02.2020 року.

Таким чино, позивач використовував вищевказану печатку також для підписання інших документів в строк після підписання ним оскаржуваного договору.

Отже, позивачем не доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки та наявності в оскаржуваному договорі підпису невстановленої особи.

Тому у суду відсутні підстави вважати, що у даному випадку печатка використовувалася проти волі позивача.

Так, у разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Слід зауважити, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

У процесі розгляду справи судом було досліджено ряд документів, що засвідчують наступне схвалення спірного договору.

Так, у справі міститься лист Фінансового управління Чернівецької міської ради № 10/03-11/560 від 06.08.2019 року та виписка по рахунку від 16.01.2019 року, з яких вбачається, що 16.01.2019 року на рахунок міського бюджету м. Чернівців 4002, ККД 24170000 «Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту» зараховані кошти в сумі 425962,19 грн від платника ОК ЖБК «Оазис Буковини» (), з наступним призначенням платежу: платник МПП ПППМ () через ЖБК «Оазис Буковини» пайова участь у розв. інфрастр. м. Чернівці зг. дог. №960 від 04.07.2018 року.

Також у справі містяться лист № 14 від 31.10.2018 року до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в якому позивач просив продовжити термін на оплату пайового внеску до 30.06.2019 року та внести відповідні зміни у договір № 960 від 04.07.2018 року, а також надані до вказаного листа проекти додаткової угоди та лист підтвердженні матеріального становища № 15 від 31.10.2018 року.

У справі міститься також акт готовності об`єкта до експлуатації від 25.02.2020 року. При цьому суд зазначає, що до пункту 12 даного акту позивачем була внесена інформація щодо укладення 04.07.2018 року із Чернівецькою міською радою договору про пайову участь у розвитку інфраструктури та про його повне виконання, а саме про оскаржуваний позивачем договір.

Одночасно, в матеріалах справи міститься сертифікат про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації серії ІУ №61 від 25.02.2020 року, який виданий на підставі вищевказаного акту.

Отже, усі наведені документи містять відомості про те, що вони складені у процесі виконання, зокрема зі сторони позивача, оспорюваного договору № 960 від 04.07.2018 року.

Таким чином судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач вчиняв дії, спрямовані на прийняття до виконання оспорюваного договору.

При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач, або третя особа, зверталися до відповідача з приводу повернення останньому зарахованих коштів в сумі 425962,19 грн від платника ОК ЖБК «Оазис Буковини» (), з наступним призначенням платежу: платник МПП ПППМ () через ЖБК «Оазис Буковини» пайова участь у розв. інфрастр. м. Чернівці зг. дог. №960 від 04.07.2018 року, як помилково перерахованих тощо.

У відповідності до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судові витрати зі сплати судового збору та витрат пов`язаних з проведенням експертизи, відповідно приписів статті 129 ГПК України, залишається судом за позивачем.

Керуючись статтями 2, 129, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в позові повністю.

У судовому засіданні 03 серпня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 233 ГПК України, повне рішення складено та підписано 03 серпня 2020 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Інформацію по справі можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/

Суддя О.С. Тинок