РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2020 р.Справа № 910/2235/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський

вагонобудівний завод"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 1 226 273, 17 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Вовчик О.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 1 571 542,86 грн, з яких 831 254,54 грн пені, 589 132,23 грн інфляційних втрат та 151 156,09 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані простроченням відповідачем розрахунків за Договором №ПЛ-17987/НЮ від 27.04.2017 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2235/20. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 18.03.2020р.

На електронну адресу Господарського суду міста Києва 18.03.2020 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 18.03.2020 р. відкладено підготовче засідання на 15.04.2020 р.

15.04.2020р. від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження процесуального строку, встановленого ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 для подачі відповіді на відзив, мотивуючи клопотання тим, що відзив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" надійшов лише 14.04.2020р., яке задоволено судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2020р. задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи та відкладено підготовче засідання на 28.04.2020 р.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 16.04.2020р. відповідач подав письмовий відзив, в якому просив суд продовжити строк для подачі відзиву. У письмовому відзиві відповідач проти позову заперечував, зазначивши, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення пені сплинув, у зв`язку з чим просив суд застосувати строки позовної давності, яке задоволено судом.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 24.04.2020р. представник позивача подав письмову відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 28.04.2020 р. підготовче засідання відкладено на 27.05.2020 р.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 25.05.2020 р. представник відповідача подав письмові заперечення.

У судовому засіданні 27.05.2020р. представник відповідача подав заяву про зменшення розміру неустойки.

Протокольною ухвалою від 27.05.2020р. відкладено підготовче засідання на 17.06.2020 р.

У судовому засіданні 17.06.2020р. представник позивача подав письмові пояснення, в яких просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача 831 254,54 грн - пені, 589 132,23 грн - інфляційних втрат та 151 156,09 грн - 3% річних.

У судовому засіданні 17.06.2020р. судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 910/2235/20 до судового розгляду по суті на 15.07.2020р.

З метою встановлення всіх обставин справи, у судових засідання з 15.07.2020р. до 22.07.2020р., з 22.07.2020р. до 29.07.2020р. оголошувались перерви.

У судовому засіданні 24.07.2020р. представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути 485 984, 85 грн - пені, 151 156, 09 грн. - 3 % річних та 589 132, 23 грн. - інфляційних втрат, яка прийнята судом до розгляду.

Крім того, в поданій заяві просив суд повернути судовий збір в розмірі 5 179, 31 грн у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог, стягнути 17 000, 00 грн витрат на правову допомогу, а також повідомив суд, що докази понесення додаткових витрат на правову допомогу у розмірі 13 000, 00 грн надасть протягом п`яти днів з дня проголошення рішення.

У судовому засіданні 29.07.2020р. представник позивача заяву про зменшення розміру позовних вимог підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 29.07.2020р. не з`явився, однак на електронну адресу суду надіслав заяву про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на необґрунтованість доводів, наведених у заяві, суд відмовив відповідачу у задоволенні поданої заяви.

У судовому засіданні 29.07.2020р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

27.04.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" (далі - виконавець) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - замовник) укладено договір № П/Л-17987/НЮ, у відповідності до якого виконавець зобов`язався надати послуги з проведення капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів в умовах заводів згідно з специфікацією та технічним завданням, а замовник прийняти надані послуги та здійснити оплату на умовах, передбачених договором.

Згідно специфікації, яка є додатком № 1 до договору № П/Л-17987/НЮ від 27.04.2017 загальна сума послуг склала 81 744 000, 00 грн та може бути зменшена.

30 травня 2017 року позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно якої сторони визначили, що загальна вартість послуг складає 80 735 394, 90 грн.

З умов договору сторін слідує, що між ними виникли правовідносини з договору підряду, які підпадають під правове регулювання як загальних положень про зобов`язання, так і глави 61 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Строки надання послуг відповідно до пункту 1.3 договору № П/Л-17987/НЮ (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.12.2017) сторони узгодили з моменту підписання до 31.05.2018.

Відповідно до пункту 5.6 договору № П/Л-17987/НЮ прийняття прибулих у ремонт вагонів оформляється актом приймання по формі ЗРУ-25 з додатком переліку інструменту та інвентарю, які приймаються на зберігання, з описом їх стану. Вагон вважається прийнятим в ремонт з моменту підписання акту приймання форми ЗРУ-25 представником виконавця.

Як свідчать матеріали справи та підтверджується актами приймання пасажирського вагону в ремонт № 043-17293 від 30.05.2017, № 043-17327 від 30.05.2017, № 14340 від 27.06.2017, № 17129, № 17178 від 02.10.2017, № 17137, № 17145, № 17152, копії яких знаходяться в матеріалах справи відповідач передав, а позивач прийняв пасажирські вагони в ремонт.

Положеннями розділу 4 договору № П/Л-17987/НЮ передбачено порядок оплати, відповідно до якого передбачена попередня оплата (аванс) у розмірі 30 % від вартості КВР першої, другої та кожної наступної партії вагонів, зазначених у графіку подачі в ремонт на протязі 15 банківських днів з дати подачі вагонів у ремонт. Сплата решти вартості послуг з ремонту вагонів здійснюється після фактичного виконання КВР, приймання замовником відремонтованих вагонів протягом 30 банківських днів з моменту підписання актів наданих послуг та отримання замовником документів зазначених у пункті 4.3 договору.

У період з жовтня 2017 року по жовтень 2018 року позивач надав, а відповідач прийняв послуги капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів № 043-17293, № 043-17327, № 043-17129, що підтверджується актами здачі-приймання наданих послуг № 693 від 09.10.2017 на суму 9 569 039, 52 грн, № 694 від 09.10.2010 на суму 7 974 199, 60 грн, № 764 від 06.11.2017 на суму 9 858 355, 38 грн, № 765 від 06.11.2017 на суму 8 215 296, 15 грн, № 72/1 від 09.02.2018 на суму 10 218 000, 00 грн, № 72/2 від 09.02.2018 на суму 8 515 500, 00 грн, № 25-05 від 25.05.2018 на суму 10 218 000, 00 грн, № 25/05/1 від 25.05.2018 на суму 8 515 000, 00 грн, № 02-07 від 02.07.2018 на суму 10 218 000, 00 грн, № 02/07/1 від 02.07.2018 на суму 8 515 000, 00 грн, № 18-09 від 18.09.2018 на суму 10 218 000, 00 грн, № 18/09 від 18.09.2018 на суму 8 515 000, 00 грн, № 19-10 від 19.10.2018 на суму 10 218 000, 00 грн, № 22/10/1 від 19.10.2018 на суму 8 515 000, 00 грн, № 22-11 від 22.11.2018 на суму 10 218 000, 00 грн, № 22/11/18 від 22.11.2018 на суму 8 515 000, 00 грн.

Для здійснення остаточних розрахунків відповідно до пункту 4.3 договору № П/Л-17987/НЮ за кожну фактично відремонтовану партію вагонів виконавець надає замовнику оригінали рахунку, видаткової накладної та акту надання послуг.

Судом встановлено, що відповідач порушив строки оплати послуг, визначені умовами договору № П/Л-17987/НЮ, оскільки остання оплата здійснена у 2019 році, що підтверджується долученими до справи копіями платіжних доручень.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статті 216-218 Господарського кодексу України передбачають, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема, є господарські санкції.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідачем не надано суду будь-яких підтверджень того, що неналежне виконання господарського зобов`язання сталось не з його вини.

Згідно частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно пункту 7.4 договору № П/Л-17987/НЮ за порушення строків оплати наданих послуг замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день затримки.

Позивач, у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати, просив стягнути з останнього пеню у розмірі 485 984, 85 грн - пені окремо по кожному акту з урахуванням періоду прострочення починаючи з 21.06.2017 до 25.01.2018.

Разом з тим, під час розгляду даної справи відповідачем було подано заяву відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Розглянувши означену заяву, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 2 вищезазначеної статті).

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно частиною 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 254 ЦК України встановлено, що строк, який визначений роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року строку.

За приписами частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 вказаної статті).

Зі змісту частини 6 статті 232 ГК України вбачається, що пеня починає нараховуватися від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За умовами частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Вказана стаття встановлює підстави, за наявності яких починається новий перебіг строку позовної давності, незалежно від строку, який сплив до часу виникнення цих обставин, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності. У статті йдеться саме про дії учасників цивільних відносин. При цьому, чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або часткова сплата боржником суми основного боргу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач періодично здійснював платежі, що підтверджено наданими позивачем платіжними дорученнями, копії яких наявні в матеріалах справи.

Враховуючи положення вищенаведених законодавчих приписів, а також зважаючи на переривання строку позовної давності щодо спірних вимог про стягнення пені, подана відповідачем заява задоволенню не підлягає, а позовні вимоги про стягнення пені визнаються судом обґрунтованими.

Окрім іншого, позивачем подано заяву про зменшення штрафних санкцій, мотивуючи тим, що розмір штрафних санкцій є надмірно великий.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008р., якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Таким чином, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Дослідивши наявні у справі матеріали, враховуючи розмір несвоєчасно виконаного зобов`язання та розмір нарахованої пені, суд вважає за можливе зменшити суму нарахованої пені на 50 %, у зв`язку з чим до стягнення підлягає пеня в розмірі 242 992, 43 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, перевіреним судом, за прострочення виконання зобов`язань за договором, відповідачу нараховано 151 156, 09 грн. - 3 % річних та 589 132, 23 грн. - інфляційних втрат.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020р. в справі №902/417/18 зазначила наступне:

- Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

- За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

- Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

- За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

- Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

- Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

- Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

- Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

За результатом розгляду даної справи, суд встановив, що відповідач вчиняв належні дії, спрямовані на сплату вартості отриманих за договором № П/Л-17987/НЮ послуг.

Водночас, з урахуванням встановлених судом обставин та причин такого невиконання, суд дійшов висновку, що нараховані позивачем суми 151 156, 09 грн. - 3 % річних та 589 132, 23 грн. - інфляційних втрат, є несправедливими щодо відповідача, і створюють для нього додатковий обтяжливий тягар. Відтак, з метою недопущення нерозумних і несправедливих наслідків та дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора, суд вважає за необхідне, справедливе та розумне скористатись правом, встановленим ст. 233 ГК України та зменшити нараховані відповідачу суми відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України на 50 %, з урахуванням вищенаведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вищевикладених обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 75 578 грн. 05 коп. - 3 % річних, 294 566 грн. 11 коп. - інфляційних втрат є обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку зі зменшенням нарахувань за ст. 625 ЦК України за ініціативою суду.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 17000,00 грн витрат на професійну допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 129 Кодексу, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (клієнт) та адвокатом Макотченко Л.М. 23.09.2019р. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, згідно якого адвокат зобов`язався надавати клієнту правову (правничу) допомогу.

З копії платіжного доручення № 1503 від 21.07.2020р., Акту прийому-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 15.07.2020р., опису робіт (наданих послуг) від 21.07.2020 р., рахунка-фактури № 15/0720 від 15.07.2020р. вбачається, що позивач надав послуги на загальну суму 17 000,00 грн та перерахував адвокату грошові кошти у розмірі 17 000,00 грн у якості оплати за договором про надання правової (правничої) допомоги.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи предмет спору, складність справи та суму штрафних санкцій, суд вважає суму витрат на оплату адвокатських послуг у розмірі 17 000,00 грн обґрунтованими, співмірними, доведеними і такими, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Також позивач просить суд повернути з Державного бюджету України судовий збір у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною другою статті 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Дослідивши матеріали справи, заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд задовольняє клопотання позивача про повернення з Державного бюджету України судового збору у розмірі 5 179, 31 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" (49005, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Олеся Гончара, будинок 28А, офіс 111, ) 242 992 (двісті сорок дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 43 коп. - пені, 75 578 (сімдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят вісім) грн. 05 коп. - 3 % річних, 294 566 (двісті дев`яносто чотири тисячі п`ятсот шістдесят шість) грн. 11 коп. - інфляційні втрати, 18 394 (вісімнадцять тисяч триста дев`яносто чотири) грн. 09 коп. - судового збору, 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу адвоката.

3. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, площа Героїв Майдану, будинок 1, кімната 251, ідентифікаційний код 19144641) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 5 179 (п`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн 31 коп., сплачений на підставі платіжного доручення № 659 від 30.01.2020.

Оригінал платіжного доручення № 659 від 30.01.2020 на загальну суму 23 573,14 грн залишається в матеріалах справи № 910/2235/20.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.08.2020 р.

Суддя Н.І. Зеленіна