РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.08.2020Справа № 910/4882/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко - Легких Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/4882/20

За позовом Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Левченка, будинок 1)

До Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5)

Про стягнення 30 592, 14 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (далі-відповідач) про стягнення 30 592, 14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконання відповідачем обов`язку щодо забезпечення схоронності вантажу при перевезенні, чим завдав позивачеві збитки у розмірі 30 592, 14 грн.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача 30 592, 14 грн збитків, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, з огляду на малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на підставі ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, без проведення судового засідання та виклику сторін. Запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Запропоновано позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу. Повідомлено сторонам, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 21.05.2020. А також попереджено позивача, що він повинен надати копію рішення № 2 від 07.03.2018 про прийняття до складу учасників АО «Всеукраїнська адвокатська допомога» до 21.05.2020.

15.05.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (№ 2022/742 від 07.05.2020), в якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та витребувати у відповідача штатний розпис Юридичного управління ПрАт «ММК ім. Ілліча» станом на 26.03.2020.

У відзиві відповідач зазначає, що позивач не отримав збитків за втрачений вантаж, безпідставно здійснив округлення маси втраченого вантажу, що призвело до штучного завищення позовних вимог. А також відповідач заперечує щодо стягнення витрат по сплаті на професійну правничу допомогу та як, відповідач має припущення, що адвокат Щербакова Н.В. є штатним працівником позивача і тому для встановлення цього факту відповідач просить витребувати у позивача штатний розпис Юридичного управління ПрАт «ММК ім. Ілліча» станом на 26.03.2020.

В силу приписів ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, у спрощеному позивному провадженні відзив подається протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи поштове відправлення 380, яким була направлена ухвала суду від 21.04.2020 було вручене представнику відповідача 28.04.2020.

Таким чином останній день для подання відзиву на позовну заяву - 13.05.2020.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 15.05.2020, але як вбачається із поштового конверта 895 направлений до суду він був 12.05.2020.

Частиною 7 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до п. 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19) строки подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, виходячи із вище викладеного, суд дійшов до висновку, що відзив на позовну заяву відповідачем, був поданий в термін зазначений в ухвалі суду від 21.04.2020.

19.05.2020 через відділ канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив (№ 09/114 від 14.05.2020), в якій позивач заперечував доводи відповідача викладені у відзиві та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст.166 Господарського процесуального кодексу України, відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Частиною 2 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у спрощеному позовному провадженні, позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

В ухвалі Господарського суду міста Києва від 21.04.2020 зазначається «запропонувати позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу».

В відповіді на відзив позивач зазначає, що отримав відзив від відповідача - 12.05.2020, отже таким чином останній день для подання відповіді на відзив - 17.05.2020. Проте, як вбачається із поштового конверта 390 направлений до суду він був 15.05.2020.

Отже, в силу приписів ч. 7 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України, відповідь на відзив був поданий до суду в термін зазначений в ухвалі суду від 21.04.2020.

Правом на подання заперечення на відповідь на відзив у встановлений судом строк, відповідач не скористався.

14.07.2020 через відділ канцелярії суду від позивача надійшло клопотання, в якому просив долучити до матеріалів справи докази понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

На виконання договору №254/108/16Сб від 01.02.2016, який було укладено між Приватним акціонерним товариством "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (покупець) та Приватним акціонерним товариством «Авдіївській коксохімічний завод» (постачальник), останнім як вантажовідправником на станції відправлення "Авдіївка" було відправлено залізничним транспортом на підставі укладеного між позивачем та відповідачем, як перевізником, договору №00039/ЦТЛ-2018 від 14.02.2018, на станцію "Маріуполь-Сортувальний" насипом кокс доменний (вологий).

Предметом Договору №00039/ЦТЛ-2018 від 14.02.2018 (далі - договір) є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні цього Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за користування вагоном перевізника не є орендою платою (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 1.3. договору, надання послуг за цим договором може підтверджуватися залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

Із наявної в матеріалах справи залізничної накладної № 51823490 від 30.09.2019 вбачається, що кокс доменний (вологий) був відправлений позивачу у вагонах: № 52737467 (42 700 кг); № 56660046 (42 350 кг).

Як підтверджено комерційними актами (які знаходяться в матеріалах справи), 03.10.2019 на підставі попутних актів загальної форми № 37230 та № 37232 (в матеріалах справи відсутні) станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні № 52737467 та № 56660046 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначена у накладній № 51823490 від 30.09.2019, та складено відповідні акти, які свідчать про нестачу вантажу, про що в зазначеній накладній була зроблена відповідна відмітка.

В комерційному акті № 485604/1212 (вагон № 52737467) від 03.10.2019 вказано, що за документом значиться: вантаж кокс доменний. Вага визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара з брусом - 23 400 кг, нетто - 42 700 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто - 63 550 кг, тара з брусу - 23 400 кг, нетто - 40 150 кг, що менше документа на 2 550 кг.

При комерційному огляді виявлено навантаження в вагоні вище рівня бортів на 400-500 мм, «шапкою». Поверхня вантажу маркована по центру вагону однією повздовжньою смугою, шириною 400-600 мм вздовж вагона вапном. За рухом поїзда праворуч над 1-6 люками є виїмка розміром 10000 мм х 2500 мм х 600 мм, що відповідає попутному акту загальної форми № 37230 від 03.10.2019 станції Волноваха Донецької залізниці. Маркування порушено. Вагон прибув у технічному стані справний. Течі вантажу немає.

В комерційному акті № 485604/1213 (вагон № 56660046) від 03.10.2019 вказано, що за документом значиться: вантаж кокс доменний. Вага визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара з брусом - 23 500 кг, нетто - 42 350 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто - 62 450 кг, тара з брусу - 23 500 кг, нетто - 38 950 кг, що менше документа на 3 400 кг.

При комерційному огляді виявлено навантаження в вагоні вище рівня бортів на 200 мм, «шапкою». Поверхня вантажу маркована по центру вагону однією повздовжньою смугою, шириною 400-600 мм вздовж вагона вапном. За рухом поїзда праворуч над 1-6 люками є виїмка розміром 10000 мм х 2500 мм х 600 мм, що відповідає попутному акту загальної форми № 37232 від 03.10.2019 станції Волноваха Донецької залізниці. Маркування порушено. Вагон прибув у технічному стані справний. Течі вантажу немає.

Таким чином з урахуванням суми норми природної втрати та граничного розходження для коксу та суми вартості 1 тонни вантажу, сума втраченого вантажу в вагоні: № 52737467 складає - 12 236, 86 грн (1 696, 0 кг (1.7т.); № 56660046 складає - 18 355, 28 грн (2 553, 0 кг (2.55т.)

За розрахунком позивача, загальна сума вартості втраченого вантажу складає - 30 592, 14 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач у відзиві на позов зазначає, що позивач не отримав збитків за втрачений вантаж, безпідставно здійснив округлення маси втраченого вантажу з 1696,0 кг в 1.7т., з 2 553,0 кг в 2.55т., що збільшило вагу втраченого вантажу на 6 кг, що в свою чергу призвело до штучного завищення позовних вимог в сумі - 43, 19 грн. А також просив витребувати штатний розпис Юридичного управління відповідача станом на 26.03.2020.

Позивач в свою чергу у відповіді на відзив повністю заперечує доводи відповідача викладені ним в відзиві на позовну заяву та просить задовольнити позивні вимоги в повному обсязі.

Предметом справи є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 30 592, 14 грн збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Приписами ст. 909 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Статтею 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно з ст. 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем.

Судом встановлено, що 30.09.2019 на виконання вимог договору №254/108/16Сб від 01.02.2016, який було укладено між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Авдіївській коксохімічний завод», останнім як вантажовідправником на станції відправлення "Авдіївка" було відправлено залізничним транспортом на підставі укладеного між позивачем та відповідачем, як перевізником, договору №00039/ЦТЛ-2018 від 14.02.2018р, на станцію "Маріуполь-Сортувальний" насипом кокс доменний (вологий) у вагонах № 52737467 (маса вантажу: 42 700 кг), № 56660046 (маса вантажу: 42 350 кг), що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною № 51823490 від 30.09.2019.

Частиною 1 ст. 314 Господарського кодексу України зазначено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Відповідно до ч.1 ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт" підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 110 Статуту залізниць України, передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У статті 52 Статуту залізниць України передбачено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Відповідно до комерційних актів № 485604/1212 та № 485604/1213, 03.10.2019 на підставі попутних актів загальної форми № 37230 та № 37232 станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагонах № 52737467, № 56660046 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначена у накладній № 51823490 від 30.09.2019 , та складено відповідні акти, які свідчать про нестачу вантажу, про що в накладній № 51823490 була зроблена відповідна відмітка.

Відповідно до результатів перевірки, які зазначені в комерційних актах недостача вантажу в вагоні № 56660046 становить - 3 400 кг, в вагоні № 52737467 - 2 550 кг.

Частиною 2 ст. 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 113 та 114 Статуту залізниць України встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечує, щодо втраченого вантажу позивача.

Пунктом 27 Правил видачі вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, визначено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

В позивній заяві позивач обґрунтовує, що норма недостачі коксу вологого становить 2% маси, зазначеної в перевізних документах.

В позивній заяві міститься розрахунок кількості та сум втраченого вантажу в вище зазначених вагонах з урахуванням суми норми природної втрати та граничного розходження для коксу (2%) та суми вартості 1 тонни вантажу (7 198, 15 грн).

Перевіривши зазначені розрахунки судом встановлено, що вони є арифметично вірними.

Таким чином, кількість фактичної нестачі в вагоні № 52737467 складає - 1 696, 0 кг (1,7т.), в вагоні № 56660046 складає 2 553, 0 кг (2.55т.). Сума втраченого вантажу становить - 12 236, 86 грн (№ 52737467) та 18 355, 28 грн (№ 56660046).

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо того, що позивач безпідставно здійснює округлення маси втраченого вантажу, а саме: 1 696 кг округлено до 1,7 т (завищено на 4 кг); 2 553 кг округлено до 2,55 т (завищено на 2 кг), і що завищення маси втраченого вантажу на 6 кг призвело до завищення позовних вимог на 43, 19 грн, судом приймаються до уваги частково, оскільки суд здійснив перерахунок і дійшов до висновку, що сума втраченого вантажу в вагоні № 52737467 дійсно позивачем завищена на 4 кг. Проте сума втраченого вантажу в вагоні № 56660046 навпаки позивачем занижена на 3 кг.

Отже, таким чином позивач завищив масу втраченого вантажу на 1 кг (7, 20 грн).

Що ж стосується витребування доказів, а саме штатного розпису Юридичного управління ПрАТ «ММК ім. Ілліча» станом на 26.03.2020, то у суду відсутні підстави для їх витребування з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій (відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи) статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не подав клопотання про витребування доказів із обґрунтуванням обставин витребування та доказами відповідно до приписів ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що в ухвалі про відкриття провадження від 21.04.2020, суд попередив позивача, що він (позивач) повинен надати копію рішення №2 від 07.03.2018 про прийняття до складу учасників АО «Всеукраїнська адвокатська допомога», яка зазначено в додатках до позовної заяви, але в позивній заяві відсутня до - 21.05.2020, і до встановленого судому строку позивач копію рішення не надав.

Проте, суд зазначає, що неподання вище зазначеного рішення №2 від 07.03.2018 не впливає на розгляд справи, оскільки повноваження представника підтверджені іншими наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Підстави для здійснення адвокатської діяльності, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідачем обставини, щодо втраченого вантажу не заперечувались, як не спростовувалось вірності здійсненого позивачем розрахунку втраченого вантажу, окрім безпідставного округлення маси втраченого вантажу.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, суд дійшов висновку, що оскільки при перевезенні вантажу позивача відповідачем не було дотримано вимог щодо їх збереження (схоронності), внаслідок чого позивач поніс збитки у розмірі вартості втраченого вантажу, тому покладення відповідальності на відповідача за заподіяні позивачу збитки є правомірним та справедливим, а тому позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення збитків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у частковому обсязі в сумі - 30 584, 94 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрати на професійну правничу допомогу згідно договору № 845 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.03.2018 в розмірі 1 882, 42 грн.

Відповідно до приписів ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 ч. 3.ст. 123 Господарського процесуального кодексу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В якості доказів здійснення витрат на послуги адвоката у даній справі у розмірі 1 882, 42 грн представником позивача долучено до матеріалів справи копію договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 845 від 30.03.2018, копії додаткових угод № 4, № 26, 84/1 до договору № 845, копію акту № 1 приймання - передачі наданих послуг від 02.04.2020, копію довіреності № 6 від 02.01.2020 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ДН №4916 від 29.11.2017 на ім`я Щербакова Н.В., копію довірегості № 10 від 02.01.2020 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ДН № 4891 від 04.10.2017 на ім`я Романенко А. В.

Водночас, суд зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною 2 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивач в позивній заяві здійснив попередній розрахунок суми судових витрат, які поніс (очікує понести) в зв`язку з розглядом справи, так відповідно до розрахунку, судові витрати на професійну правничу допомогу складають - 1 882, 42 грн.

Проте, доказів фактичного понесення позивачем витрат на правову допомогу позивач до матеріалів справи не надав (доказів сплати коштів за надання правової допомоги), відтак у суду відсутні правові підстави для покладенні таких витрат на відповідача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду будь-яких належних доказів, які б спростовували заявлені позивні вимоги і належних та допустимих доказів іншого матеріали справи не містять.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені судом, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення 30 592, 14 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Левченка, будинок 1; ідентифікаційний код: 00191129) суму збитків у розмірі - 30 584 (тридцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) грн 94 коп. та судовий збір у розмірі - 2 101 (дві тисячі сто одна) грн 50 коп.

3. В задоволенні інших позовних вимог, в частині стягнення збитків у розмірі - 7, 20 грн відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких