ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2020 р. м. Київ Справа № 911/219/20

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс»

до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго»

прo стягнення 178 727,97 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

При секретарі судового засідання: Фроль В.В.

За участю представників:

позивача: Маринченко В.О., Момот О.В.

відповідача: Маркушев Я.С.

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс» (надалі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (надалі - відповідач) прo стягнення 178 727,97 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.02.2020 року відкрито провадження у справі № 911/219/20 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.03.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 02.03.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву № К04/346/1 від 25.02.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі № 911/219/20 та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.03.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 17.03.2020 року представником відповідача подано пояснення б/н від 16.03.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.03.2020 року розгляд справи відкладено на 14.04.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.04.2020 року розгляд справи № 911/219/20 перенесено на 30.04.2020 року у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, та з метою мінімізації ризиків її розповсюдження.

До канцелярії Господарського суду Київської області 09.04.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 08.04.2020 року про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.04.2020 року розгляд справи № 911/219/20 призначено на 14.05.2020 року у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, та з метою мінімізації ризиків її розповсюдження.

До канцелярії Господарського суду Київської області 24.04.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання № 1 від 24.04.2020 року про відкладення розгляду справи.

До канцелярії Господарського суду Київської області 27.04.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 24.04.2020 року про відкладення розгляду справи.

До канцелярії Господарського суду Київської області 12.05.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 08.05.2020 року про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.05.2020 року розгляд справи відкладено на 02.06.2020 року.

У судовому засіданні 02.06.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Розгляд справи відкладався на 18.06.2020 року.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 18.06.2020 року не з`явився. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 18.06.2020 року не з`явився.

В судовому засіданні 18.06.2020 року оголошувалась перерва в розгляді справи на 25.06.2020 року.

В судовому засіданні 25.06.2020 року представники позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти позову заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 25.06.2020 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, позивач зазначає, що ним були перераховані грошові кошти на розрахунковий рахунок Бориспільського РП ПАТ «КИЇВОБЛЕНЕРГО» в сумі 116 405,05 грн. за платіжними дорученнями: № 116 на суму 1000,00 грн. з призначенням платежу: Аванс за електроенергію згідно договору 65 від 19.07.2016 року; № 117 на суму 4561,11 грн. з призначенням платежу: Аванс за електроенергію згідно договору 65 від 19.07.2016 року; № 118 на суму 53000,00 грн. з призначенням платежу: Аванс за електроенергію згідно договору 65 від 19.07.2016 року; № 119 на суму 33000,00 грн. з призначенням платежу: Аванс за електроенергію згідно договору 65 від 19.07.2016 року; № 120 на суму 24843,94 грн. з призначенням платежу: Аванс за електроенергію згідно договору 65 від 19.07.2016 року.

Позивач зазначає, що 14.03.2019 року він звернувся письмово до відповідача з вимогою надати примірник Договору 65 від 19.07.2016 року (з дозволеною та приєднаною потужністю 650 кВт), або завірену копію, оскільки попередні звернення були проігноровані. Відповідач не надав укладеного Договору 65 від 19.07.2016 року (або його копії) в строк визначений законодавством, що на думку позивача свідчить про відсутність укладеного Договору 65 від 19.07.2016 року. Відсутність укладеного Договору 65 від 19.07.2016 року усно підтверджують представники відповідача.

Також, позивач зазначає, що при розгляді справи №911/1010/19 Господарським судом Київської області встановлено, що між позивачем та відповідачем 09/07/2016 укладений договір №220072265 з приєднаною потужністю 400 кВт, який діяв до 05.03.2019 року. Відповідач також підтвердив те, що з 09.07.2016 року по 05.03.2019 року ніяких інших договорів не було укладено, оскільки договір на постачання електроенергії укладений після 09.07.2016 року свідчив би про припинення поточного договору.

Позивач вважає сплачені грошові кошти такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави (тобто без укладеного договору 65 від 19.07.2016 року на приєднання потужності 650 кВт що є суттєвою умовою договору).

18.12.2019 року було направлено лист-вимогу про повернення коштів, отриманих без достатніх правових підстав, яка залишена відповідачем без задоволення.

З огляду на викладене, позивач на підставі ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України в позові просить стягнути з відповідача сплачені суми 116 405,05 грн. як безпідставно набуті кошти, та на підставі ст.ст. 536, 625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 7003,43 грн., відсотки за користування коштами в сумі 39721,21 грн. та інфляційні в сумі 15598,28 грн., нараховані з моменту сплати коштів за період з 22.01.2018 року по 23.01.2020 року.

Відповідач в ході розгляду справи подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував, зазначив про укладення між сторонами Договору № 220072265 від 09.07.2016 року з дозволеною потужністю 380 кВт, та надав копію відповідного Договору, який містить підписи та печатки сторін.

Також відповідач в ході розгляду справи подав пояснення, в яких позовні вимоги заперечував, стверджує, що спірна сума не є безпідставно отриманими коштами, оскільки між позивачем та відповідачем фактично існували договірні відносини (господарські відносини) згідно Договору про постачання електричної енергії №65 від 19.07.2016 року. Кошти ТОВ «Вєнтуріс» сплачувало за спожиту електричну енергію, що підтверджується Звітами про показники лічильника за період з 03.2017 року по 12.2018 року, які з березня 2017 року позивач щомісячно подавав відповідачу через електронний кабінет юридичного споживача за підписом (електронним цифровим підписом керівника ТОВ «Вєнтуріс») Маринченка В. О.

Договірні відносини (господарські відносини) підтверджуються актами прийняття-передавання електричної енергії, рахунками-фактурами та попередженнями про припинення подачі електроенергії, які формувалися в електронному кабінеті юридичного споживача. Всі вказані документи підписані (накладено електронний цифровий підпис) уповноваженим представником відповідача, а також підписані електронним цифровим підписом керівника ТОВ «Вєнтуріс» Маринченка В .О . , які останній підписував до липня 2017 року. Відповідач надав до матеріалів справи копії актів прийняття-передачі електричної енергії, рахунків-фактур та попереджень про припинення подачі електроенергії за період з 03.2017 року по 12.2018 року.

Договірні відносини (господарські відносини), а також факт поставки товару (електричної енергії) підтверджуються складеними у відповідності до вимог законодавства відповідачем у відносинах з позивачем податковими накладними та квитанціями до них, що підтверджують отримання податкових накладних податковими органами. Суми податків позивач включав до складу податкового кредиту, а відповідач, відповідно, до податкового боргу, що підтверджується копіями податкових накладних за період з 01.2017 року по 12.2018 року та витягу №247 з Реєстру платників ПДВ.

Договірні відносини (господарські відносини) підтверджуються довідкою сформованою з електронної бази даних САП відповідача, якою підтверджується зняття відповідачем показів приладу обліку позивача в жовтні 2017 року, червні 2018 року, березні та червні 2019 року. Також, відповідач проводив у позивача заміну приладу обліку, перевірку приладу обліку та передавав на збереження пломби, що підтверджується актом від 19.03.2019 року №000303 заміни приладів обліку електроенергії, актом від 25.06.2019 року №000701 відомчої перевірки приладів обліку електроенергії, актом від 25.06.2019 року №005309-СОЕ про збереження пломб.

Наявність договірних відносин (господарських відносин) також підтверджується листами позивача на адресу відповідача, так як позивач звертався в 2016 році до відповідача щодо укладення договору про постачання електричної енергії (лист від 19.07.2016 року).

Позивач також звертався до відповідача в 2019 та 2020 роках щодо укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу, так як без договору постачання електричної енергії позивач не мав би укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. Цей договір з розподілу є публічним договором приєднання. Останній був укладений між позивачем та відповідачем на підставі п. 4 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії».

Відповідач зазначає, що вищенаведені докази є беззаперечним підтвердженням існування договірних відносин (господарських відносин) між позивачем та відповідачем щодо постачання електричної енергії. Реквізити договору про постачання електричної енергії №65 від 19.07.2016 року вказані в звітах позивача, Актах прийняття-передавання електричної енергії, рахунках-фактурах, попередженнях про припинення постачання електроенергії.

Відповідач не відключав електроустановки позивача, а позивач оплачував спожиту електричну енергії, в тому числі і авансовими платежами. А отже, між сторонами існували фактичні договірні відносини у спрощеному варіанті (договір про постачання електричної енергії №65).

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З огляду на наведені норми законодавства, відповідач зауважує, що між сторонами фактично тривали відносини з постачання-споживання електроенергії в період березня 2017 року по грудень 2018 року на підставі Договору про постачання електричної енергії №65, на який позивач сам посилався в первинних документах, при цьому, інших договорів, на підставі яких могло відбуватись електропостачання, у відповідний період не укладалось і між сторонами не існувало.

Таким чином, підставою сплати спірних коштів було фактичне споживання електроенергії на підставі Договору про постачання електричної енергії №65.

Крім того, відповідач звертає увагу, що факт укладення Договору від 09.07.2016 №220072265 позивачем не заперечується і встановлено в судових справах №911/1010/19 та №911/2442/19.

В ході розгляду спору з врахуванням пояснень позивача та заперечень відповідача судом досліджено та встановлено факт укладення Договору про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 року, про що свідчить наданий відповідачем примірник відповідного Договору підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Однак, в первинних документах, складених відповідачем (постачальником) а саме, в Актах прийняття-передавання електричної енергії, рахунках-фактурах, попередженнях про припинення постачання електроенергії, так само і позивачем (як споживачем) у призначеннях платежу та Звітах про покази лічильника, зазначалось посилання на Договір про постачання електричної енергії №65 від 19.07.2016 року.

Відповідач зазначає, що мала місце описка в даті Договору, де зазначено 19.07.2016 року, замість дати фактично існуючого Договору від 09.07.2016 року. Щодо номеру договору, відповідач пояснив, що в електронній системі добавлено три нулі перед номером Договору №220072265, який збігається з контокорентним рахунком (особовим рахунком) споживача - ТОВ «Вєнтуріс».

У зв`язку з чим, судом досліджено та встановлено, що неспівпадання має місце в даті Договору і з врахування того, що електроспоживання відбувалось за особовим рахунком споживача - ТОВ «Вєнтуріс» №220072265 лише за одним договором, при цьому, позивачем не зазначено та не надано доказів електроспоживання та його оплати окремо за Договором про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 року, дійсно мала місце описка в первинних документах щодо дати Договору.

Стосовно наведених позивачем недоліків Договору про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 року, відповідні обставини мають значення і підлягають дослідженню в окремому спорі безпосередньо щодо недійсності правочину, про що у справі № 911/219/20 вимоги не заявлено.

З огляду на ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, тому до вирішення спору про оскарження безпосередньо відповідного правочину, Договір про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 року є правомірним і породжує обумовлені ним правові наслідки.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України «Про ринок електричної енергії».

Згідно з ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Пунктом 3.1.9. п. 3.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 року № 312 (яка діяла в спірний період, далі ПРРЕЕ) визначено, що споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається.

Згідно з п.п.1 п.5.5.5. п.5.5. ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів).

Також, п.п. 1.2.15. п. 1.2. ПРРЕЕ визначено, що для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку).

На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

Пунктом 2.1.7. п. 2.1. ПРРЕЕ визначено, що у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії споживач не має права використовувати електричну енергію із системи розподілу/передачі та має подати оператору системи письмову заяву про припинення розподілу/передачі електричної енергії на його об`єкт.

Фактом приєднання споживача до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, зокрема повернення (надання) підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора системи розподілу та/або документально підтверджене споживання електричної енергії.

Таким чином, з огляду на наведені норми законодавства, саме позивач, як споживач, не мав права споживати електроенергію за дійсної відсутності Договору. В той же час, за Правилами роздрібного ринку електричної енергії сплата рахунка оператора системи розподілу та/або документально підтверджене споживання електричної енергії, комунікація через особистий кабінет в електронній формі (що мало місце з огляду на обставини спору), є діями споживача, які свідчать про його бажання укласти договір.

Враховуючи, що позивач фактично споживав електроенергію, подавав покази лічильника, оплачував рахунки та підписував акти приймання-передачі, його дії свідчать про перебування з відповідачем у відносинах електропостачання. Оскільки позивачем не надано пояснень та доказів, що відповідне електроспоживання відбувалось на підставі іншого договору і було окремо оплачено за таким договором, очевидним є споживання електроенергії позивачем саме на підставі єдиного Договору про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 року, щодо якого допущена описка в платіжних документах.

У зв`язку з чим, суд критично оцінює наведені в позові обставини, які є суперечливими і позовні вимоги заявлені без врахування всіх фактичних обставин та особливостей споживання електроенергії, тому є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс» до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» прo стягнення 178 727,97 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 06.08.2020 року