РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2020Справа № 910/20947/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.

до 1. Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

2.Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця"

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про стягнення 12 888 281,26 доларів США та 114 681 229,02 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Фелді О.В; Невмержицький В.П.,

Від відповідача-1: Лях К.М.,

Від відповідача-2: не з`явився;

Від третьої особи: Гриб Ю.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-3763/2-1 від 29.12.2011 у загальному розмірі 12 888 281, 26 доларів США та 114 681 229, 02 грн., яка складається з:

- заборгованість по кредиту - 12 500 000 доларів США;

- заборгованість по процентам - 388 281, 26 доларів США;

- пеня по кредиту - 87 462 603, 91 грн.;

- пеня по процентам - 260 714 грн.;

- 3% річних по тілу кредиту - 26 542 232, 72 грн.;

- 3% річних по процентам - 105 678, 39 грн.;

- штраф - 310 000 грн..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 на підставі статті 24 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості іншого відповідача Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 суд ухвалив здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 19.02.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2018 підготовче засідання відкладено на 21.03.2018 року.

05.03.2018 року через відділ діловодства суду від представника відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

16.03.2018 року через відділ діловодства суду від представника відповідача 1 надійшли заперечення на висновок експерта.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі № 910/20947/17 призначено судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі № 910/20947/17 зупинено на час проведення судової експертизи.

14.12.2018 року через канцелярію суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз супровідним листом № 8402/18-45/25407/25408/18-72 від 28.11.2018 року було повернуто матеріали справи № 910/20947/17 разом з висновком експертів № 8402/18-45/25407/25408/18/72 від 28.11.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2018 у справі № 910/20947/17 поновлено провадження, підготовче засідання призначено на 28.01.2019 року.

18.12.2018 року через відділ діловодства суду від Приватного підприємства «Дніпровський краєвид 07» надійшла заява про вступ у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Приватного підприємства «Дніпровський краєвид 07» кошти у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2018 у справі 910/20947/17 відмовлено Приватному підприємству «Дніпровський краєвид 07» в прийнятті заяви б/н б/д «Про вступ у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору», заяву б/н б/д Приватного підприємства «Дніпровський краєвид 07» та додані до неї документи повернуто заявникові.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги ПП «Дніпровський краєвид 07» ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 зупинено провадження у справі № 910/20947/17 до завершення розгляду Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду міста Києва від 26.02.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Дніпровський краєвид 07» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2018 по справі № 910/20947/17.

05.03.2019 року через відділ діловодства до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про заміну сторони у справі її правонаступником.

11.03.2019 року через відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 910/20947/17 від Північного апеляційного господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 поновлено провадження у справі № 910/20947/17, підготовче засідання призначено на 03.04.2019 року.

02.04.19 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника ВІЕР ГЛОБАЛ ПАРТНЕРС, Л.П. (VR Global Partners, L.P.) надійшла заява про залучення правонаступника.

16.04.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 позовну заяву Акціонерного товариства «Українська залізниця» і додані до неї документи у справі № 910/20947/17 повернуто без розгляду.

За результатами апеляційного оскарження (постанова КАГС від 09.07.2019) ухвалу суду від 18.04.2018 залишено без змін; ухвалою Верховного Суду від 15.08.2019 відмовлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» у відкритті касаційного провадження

29.08.2019 року матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2019 поновлено провадження у справі № 910/20947/17, підготовче засідання призначено на 09.10.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 замінено позивача у справі № 910/20947/17 з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на його правонаступника - ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (190 Елжін Авеню, Джорджтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови), підготовче засідання у справі № 910/20947/17 відкладено на 28.10.2019 року.

10.10.2019 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення; 18.10.2019 року судом від представника позивача отримані заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі; заперечення на клопотання про призначення експертизи; заперечення на клопотання про виклик експертів.

25.10.2019 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача-1 надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Судом у підготовчому засіданні 28.10.2019 постановлено ухвалу про задоволення заяви про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 18.11.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

В підготовчому засіданні 18.11.2019 року судом розглянуто клопотання про виклик експертів для роз`яснення висновку № 8402/18-45/25407/25408/18/72 від 28.11.2018 року та вирішено відмовити в його задоволенні; відмовлено судом у клопотанні про призначення судової економічної експертизи.

У підготовчому засіданні 02.12.2019 представник відповідача 1 подав заяву про відвід судді Літвінової М.Є. від розгляду справи № 910/20947/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 визнано відвід судді Літвінової М.Є від розгляду справи № 910/20947/17 необґрунтованим; зупинено провадження у справі до вирішення суддею, визначеним в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відвід судді Літвінової М.Є. від розгляду справи № 910/20947/17; Заяву Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відвід судді Літвінової М.Є. від розгляду справи № 910/20947/17 передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 (суддя Котков О.В.) у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відвід судді Літвінової М.Є. у справі № 910/20947/17 відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 поновлено провадження у справі № 910/20947/17, підготовче засідання призначено на 18.12.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 зупинено провадження у справі до перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/20947/17 в порядку апеляційного провадження.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 залишено без змін.

13.02.2020 року матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 поновлено провадження у справі № 910/20947/17 та призначено підготовче судове засідання на 23.03.2020.

Підготовче засідання, призначене на 23.03.2020, не відбулося; ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 підготовче засідання у справі № 910/20947/17 призначено на 27.05.2020.

27.05.2020 відкладено підготовче судове засідання по справі № 910/20947/17 на 03.06.2020.

Представником відповідача-1 01.06.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано додаткові пояснення та 03.06.2020 подано клопотання про зменшення штрафних санкцій.

03.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/20947/17 до судового розгляду по суті на 22.06.2020.

17.06.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідачем-1 подано додаткові пояснення щодо неправомірності нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування, визначеного умовами договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву до 08.07.2020.

У судовому засіданні 08.07.2020 представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача - 1 у судовому засіданні 08.07.2020 заперечив проти заявлених позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву до 29.07.2020.

Представник відповідача - 2 у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

24.07.20 до суду від представника відповідача-1 надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні 29.07.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2011 року Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Банк) та Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» (Позичальник) укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1.

Предмет договору сторони погодили у розділі 2, згідно з п. 2.1 якого Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 500 000 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, далі кредит або кредитна лінія, а Позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти встановлені цим договором.

Кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 22 грудня 2014 року. Позичальник здійснює повернення кредиту шляхом перерахування коштів на рахунок відкритий в Банку (п. 2.2 договору в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3388/2-1 від 28.09.2012).

Кредит надається із наступним цільовим призначенням: виконання програми капітальних інвестицій (п. 2.3 договору).

Про виконання банком кредитного договору №20-3763/2-1 від 29.12.2011 свідчать меморіальний валютний ордер № В_32 від 30.12.2011; виписка по особовому рахунку.

За користування кредитними коштами відповідно до умов договору у періоді до 04.08.2017 сплачувались проценти, які погашені сумою 7 547 447, 99 доларів США.

За наданим розрахунком банку заборгованість відповідача по нарахованим станом на 14.11.2017 процентах складає 388 281, 26 доларів США.

У відповідності до умов договору (п. 5.3 в редакції договору про внесення змін та доповнень № 20-3388/2-1 від 28.09.2012) за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або плати за кредит позичальник сплачує пеню, яка обчислюється щоденно за методом «факт/факт» від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення.

Оскільки відповідачем прострочено сплату кредиту та допущено порушення строків сплати процентів банком здійснено нарахування суми пені в розмірі 87 462 603, 91 грн. по тілу кредиту за період прострочення з 14.11.2016 по 13.11.2017, та в розмірі 260 714 грн. за прострочення сплати процентів у періоді з 05.07.2017 по 13.11.2017.

У п. 3.9 договору в редакції договору про внесення змін № 20-3780/2-1 від 29.12.2011 встановлено обов`язок позичальника забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше 300 000 000 млн. грн.; у разі порушення (невиконання) Позичальником з будь-яких підстав зобов`язань передбачених цим пунктом, Банк має право стягнути з Позичальника штраф у розмірі 20 000 грн. за кожен випадок невиконання; сплата штрафу не звільняє Позичальника від належного виконання зобов`язань за цим договором.

За період невиконання вказаних умов договору по кількості випадків 12 (листопад 2016 - жовтень 2017) банком заявлено до стягнення суму штрафу в розмірі 240 000 грн.

Також, у позовній заяві зазначено, що відповідно до п. 3.2.7, п. 5.3 договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011 позичальником порушені умови в частині надання документів про продовження термінів дії договорів, майнові права за якими передані в заставу банку (термін дії договорів, майнові права за якими передані в заставу - 31.12.2014), відповідно розмір штрафу за невиконання вищевказаних умов договору застави становить 50 000 грн..

З посиланням на положення п.4.2.3 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3764/2-1 від 29.12.2011 року, у зв`язку з ненаданням розшифровки статті «Чистий прибуток» на 01.01.2017 року нараховано штраф у розмірі 20 000 грн..

Приймаючи до уваги викладені обставини позивач стверджує, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з погашення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором у відповідача станом на 14.11.2017 року виникла перед Позивачем заборгованість по кредиту у розмірі 12 500 000 доларів США, заборгованість по процентам у розмірі 388 281, 26 доларів США. Крім того, Позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» пеню по кредиту у розмірі 87 462 603, 91 грн., пеню по процентах у розмірі 260 714 грн., 3% річних по кредиту у розмірі 26 542 232, 72 грн., 3% річних по процентах у розмірі 105 678, 39 грн., штраф відповідно до кредитного договору та договору застави майнових прав у загальному розмірі 310 000 грн..

В обґрунтування заперечень щодо заявлених вимог відповідач стверджує, що відповідно до п. 2.2. Кредитного договору, дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 22.12.2014 року, проте банк неправомірно продовжував нарахування відсотків по кредиту в розмірі 10,65% річних, тоді як виходячи із погодженої сторонами у пункті 3.5 Кредитного договору черговості зарахування платежів, кошти сплачені Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» та в подальшому Акціонерним товариством «Українська залізниця» на погашення неправомірно нарахованих відсотків за користування кредитними коштами після 22.12.2014 повинні бути скеровані на погашення суми Кредиту (тіла кредиту).

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наступного.

На умовах Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011 Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» отримано в користування строком до 22 грудня 2014 кредитні кошти сумою 12 500 000 доларів США, що не заперечується сторонами та підтверджено матеріалами справи.

Через невиконання позичальником у вказаний строк в цій частині своїх зобов`язань 23.12.2014 суму в розмірі 12 500 000 доларів США банком віднесено до простроченого кредиту, яка не сплачена станом н а час розгляду справи та підлягає стягненню з відповідача в межах заявленого позову.

Висновком експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 28.11.2018 № 8402/18-45/25407/25408/18/72 документально підтверджено отримання кредитних коштів в сумі 12 500 000 доларів США, відсутність сплачених коштів спрямованих на повернення кредиту за кредитним договором лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011, а також заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 388 281, 31 доларів США.

За висновками експертів (по третьому питанню): згідно наданих на дослідження документів, заборгованість ДТГО «Південно-Західна залізниця» по процентам перед ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відповідно до умов кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011 та наданих документів щодо нарахування та погашення процентів, станом на 14.11.2017 документально підтверджується у розмірі 388 281, 31 доларів США за умови, що банком 29.12.2016 правомірно змінено черговість погашення заборгованості, грошові кошти в розмірі 14 791, 69 доларів США зараховуються в рахунок погашення процентів за кредитом.

Щодо обліку зарахування банком сплачених відповідачем коштів згідно меморіального валютного ордеру № 90 від 28.12.2016 судом враховується наступне.

28.12.2016 позичальником було проведено платіж в сумі 114 635, 42 доларів США з призначенням платежу: «погашення % грудень 2016р., нарахованих на кредитну заборгованість за кредитним договором № 20-3763/2-1 від 29.12.2011р.».

Порядок черговості погашення позичальником заборгованості визначений пунктом 3.5 кредитного договору, яким встановлено, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості; з підписанням договору, у відповідності з чинним законодавством України позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором; у випадку зміни порядку погашення заборгованості банк інформує позичальника у письмовій формі про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

Сума грошових коштів у розмірі 114 635, 42 доларів США сплачених згідно меморіального ордеру № 90 від 28.12.2016 була розподілена 28.12.2016 шляхом зарахування 99 843, 73 доларів США в рахунок погашення прострочених процентів за користування кредитними коштами та 14 791, 69 доларів США зараховано на погашення тіла кредиту у зв`язку з тим, що станом на дату отримання коштів, строк сплати процентів по вказаній сумі не настав (нарахування процентів за користування здійснюється у робочі дні).

Операція сторнування є способом виправлення помилок, що відповідно до встановлених обставин не свідчить про неправомірну зміну черговості порядку погашення заборгованості позичальника. Згідно призначення платежу визначеного платником ним сплачувались грошові кошти у розмірі 114 635, 42 доларів США як «погашення % грудень 2016, нарахованих на кредитну заборгованість за кредитним договором № 20-3763/2-1 від 29.12.2011р», що з огляду на положення п. 3.5 кредитного договору підтверджує правомірність проведення банком операції сторнування 29.12.2016 із направленням зарахованої по кредиту частини вказаної суми (14 791, 69 доларів США) в рахунок погашення процентів нарахованих за період 28-31 грудня 2016.

Заперечення відповідача щодо невірності наданого позивачем розрахунку заявлених до стягнення позовних вимог суд оцінює критично, виходячи з наступного.

Щодо неправомірності таких нарахувань, АТ «Укрзалізниця» посилається на відповідну судову практику, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 по справі № 910/1238/17, від 04.02.2020 по справі № 912/1120/16 та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 по справі № 5017/1987/2012.

Так, за твердженням відповідача, неправомірно сплачені АТ «Укрзалізниця» проценти за користування кредитними коштами, відповідно до вимог пункту 3.5 Кредитного договору мають бути зараховані на погашення простроченої до сплати суми Кредиту, що значно зменшує цю суму, яка, у свою чергу, є базою для нарахування решти позовних вимог.

Пунктом 3.2. договору (в редакції договору про внесення змін та доповнень № 20-3388/2-1 від 28.09.2012) передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 10,65% річних, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод «факт/360», виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів році.

Нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за кредитом на кінець дня.

Нарахування процентів за користування кредитом за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюється в останній робочий день перед такими вихідними та неробочими днями.

Якщо вихідні та неробочі дні починаються в поточному та закінчуються в наступному місяці, тоді нарахування за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюються в останній робочий день поточного місяця, а нарахування за вихідні та неробочі дні наступного місяця здійснюються в перший робочий день наступного місяця.

Проценти нараховані за поточний місяць, сплачуються позичальником у валюті, в якій позичальнику було надано кредит, щомісячно 1 (першого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів.

При цьому сторони встановлюють, що зобов`язання позичальника по сплаті нарахованих процентів не вважаються простроченими до 5 (п`ятого) числа місяця наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів (кінцева дата сплати процентів).

У випадку, якщо кінцева дата сплати процентів припадає на вихідний (субота чи неділя) чи святковий день, позичальник зобов`язаний здійснити сплату процентів в останній робочий день напередодні.

Проценти за грудень місяць сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня цього ж місяця. Якщо перша видача кредиту була здійснена у грудні місяці, то нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за період з дати першої видачі кредиту по останній календарний день грудня місяця в порядку, визначеному у цьому пункті договору.»

Таким чином, укладаючи договір сторони виходили з того, що кошти надаються в користування позичальнику на умовах сплати за таке користування процентів у розмірі встановленому в договорі (10,65%) по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

У відповідності до вказаних умов договору, відповідачем сплачувались проценти за користування кредитними коштами в тому числі, і після закінчення строку кредитування (22.12.2014), у призначеннях платежу самим платником зазначалось: «сплата відсотків згідно кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011», «погашення % за жовтень 2016 (відповідний місяць) нарахованих на прострочену кредитну заборгованість за кредитним договором №20-3763/2-1 від 29.12.2011р.без ПДВ».

Договір виконувався відповідачем на умовах на яких його було укладено, зокрема в частині обов`язку позичальника сплачувати нараховані за користування кредитом проценти по день повного погашення кредиту.

При цьому, дії банку по зарахуванню сплачуваних у відповідності з умовами договору процентів після закінчення строку кредитування (з 29.12.2014 по 04.08.2017), в рахунок погашення процентів в порядку та строки визначені в договорі, та відповідно до призначення платежу яке вказувалось самим платником, останній почав вважати неправомірними саме в ході розгляду справи судом.

Позиція відповідача по договору змінилась під впливом судової практики застосування положень ст. 1048 ЦК України, саме з огляду на можливість зменшити суми належні до сплати по кредитному договору, що відповідно в даному випадку враховується судом, та з огляду на положення ст. 629 ЦК України оцінюється належно.

В даному випадку, суд визнає обґрунтованим посилання позивача на необхідність врахування при встановленні дійсних обставин справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, застосовувалась Верховним Судом в постановах від 14.05.2020 у справі № 910/7515/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18, від 09.04.2019 у справі № 903/394/18.

Суд зазначає, що дії відповідача, яким виконувався договір, зокрема в частині сплати процентів за користування отриманими в кредит коштами у періоді після закінчення строку кредитування, а наразі стверджується про неправомірність зарахування сплачуваних ним сум в рахунок погашення процентів, суперечать його попередній поведінці та є недобросовісними.

В частині врахування при вирішенні даного спору висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 по справі № 910/1238/17, від 04.02.2020 по справі № 912/1120/16 та ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 по справі № 5017/1987/2012, суд виходить з наступного.

У п. 19, 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 по справі №5017/1987/2012 (на яку посилається відповідач) міститься посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 та зокрема зазначено:

« 19. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

20. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.»

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

У відносинах сторін по договору про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011 не мало місця пред`явлення банком вимоги про дострокове виконання зобов`язань боржником згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, направлення вимоги-претензії про сплату заборгованості за кредитним договором за № 09-8-1/602 від 05.04.2016 відбулось вже після закінчення строку кредитування, що не свідчить про односторонню зміну кредитором умов договору чи про припинення договірних відносин сторін, а є наслідком невиконаних зобов`язань по договору.

Натомість, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналогічні посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, зокрема, що проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами, нарахування яких передбачено договором після настання строку кредитування, охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

У п. 6.38. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 зазначено, що підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, відсутні.

В свою чергу, у п. 56 вказаної постанови від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012 Верховним Судом відзначено, що в порушення статей 86, 236, 269, 282 ГПК України судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи в контексті вимог про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом не спростовано доводи Банку про ненадання судами оцінки та помилкове незастосування пункту 6.7 кредитного договору №13-65-06/212, яким встановлено, що цей договір діє до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування кредитом та до повного виконання будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно за умовами кредитного договору.

За обставин встановлених у даній справі, суд виходить з того, що п. 6.8 Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011 аналогічно договору, що був предметом розгляду у справі № 5017/1987/2012 (постанова ВС від 05.03.2019 п. 56) передбачає, що цей договір діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, норми статті 1048 ЦК України і у разі встановленого договором обов`язку з повернення процентів річних у кінцевий термін погашення кредиту, за відсутності умови щодо нарахування цих процентів за увесь час до повного погашення кредиту (позики), надають кредитодавцю право нараховувати зазначені проценти за користування кредитними коштами лише в межах строку кредитування як такими, що встановлені за правомірне користування чужими грошовими коштами.

При цьому поза межами такого строку у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто у разі неправомірного користування грошовими коштами, кредитор має право на нарахування інфляційних та відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами договору укладеного між сторонами (п. 3.2. договору (в редакції договору про внесення змін та доповнень № 20-3388/2-1 від 28.09.2012) передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 10,65% річних, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, тобто, в тому числі і за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Наведене відповідає позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17; постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012; від 14.05.2019 у справі 910/22858/17; від 10.12.2019 у справі № 918/471/17.

Виходячи з погодження сторонами умов кредитування (п. 3.2 договору) в частині нарахування процентів за користування кредитом по день повного погашення кредиту, наявність обов`язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором (п.2.1 договору), банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих на підставі пункту 3.2 кредитного договору №20-3763/2-1 від 29.12.2011 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.

Проценти за неправомірне користування кредитом є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Оскільки, зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів не виконані позичальником (не відбулось повного погашення кредиту), нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту станом на 14.11.2017 в загальному розмірі 388 281, 31 доларів США, визнається судом обґрунтованим.

В свою чергу, за розглядом вимог позивача про стягнення 3% річних та відсотків за неправомірне користування кредитом, які за своєю правовою природою, є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що нарахування 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту могло бути правомірним до 22.12.2014 (в межах строку кредитування у разі погодження умов про повернення кредиту частинами), тоді як нарахування 3% річних по простроченому кредиту за період з 22.12.2014, з огляду на заявлені в цей період відсотки за неправомірне користування кредитом, є безпідставним.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту в загальному розмірі 26 542 232, 72 грн., такі здійснені позивачем за період з 23.12.2014 по 13.11.2017 (включно), що з огляду на проведені нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту у розмірі встановленому договором, є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх стягнення.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача 105 678, 39 грн. - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України по прострочених процентах, які нараховані за період з 05.11.2014 по 13.11.2017, судом встановлено, що останні розраховані позивачем як на суму відсотків за користування кредитом, які нараховані банком до визначеного умовами кредитного договору кінцевого терміну повернення кредиту (за 05-06.11.2014), так і на нараховані банком та заявлені до стягнення у даній справі відсотки за неправомірне користування кредитом за період з 23.12.2014 по 23.04.2017.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, зважаючи на те, що проценти за користування кредитними коштами є складовою грошового зобов`язання за правомірне користування грошовими коштами, яке відповідач взяв на себе при укладенні кредитного договору та зобов`язався сплачувати останні до настання строку його погашення, а заявлені до стягнення відсотки за неправомірне користування кредитом за своєю правовою природою є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що нарахування 3% річним є правомірним в періоді по 22.12.2014.

За результатами дослідження комісійної судово-економічної експертизи (висновок експертів від 28.11.2018 № 8402/18-45/25407/25408/18/72) розмір 3% річних за порушення строків сплати процентів за кредит ДТГО «Південно-Західна залізниця» за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-3763/2-1 від 29.12.2011 складає 106 392, 99 грн. (нарахування проведені по періоду прострочення з 05-06.11.2014, 05.03.2015 по 13.11.2017).

В межах заявленого позову до стягнення підлягають 3% річних нарахованих за прострочення сплати процентів по сумі 127, 17 грн., які нараховані та підтверджені висновком експертів від 28.11.2018 № 8402/18-45/25407/25408/18/72 (додаток № 9 до висновку), за період 05.11.2014 по 06.11.2014.

В іншій частині розрахунок 3% річних за заявлений у позові період, проведено з 05.03.2015, тобто вже після закінчення строку кредитування і вимоги про їх стягнення судом не задовольняються.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Згідно з п. 5.3 договору №20-3763/2-1 від 29.12.2011 (в редакції договору про внесення змін та доповнень № 20-3388/2-1 від 28.09.2012) за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або плати за кредит Позичальник сплачує за кожен день прострочення сплати Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Правильність розрахунку пені по тілу кредиту в загальному розмірі 87 462 603, 89 грн. підтверджено висновком експертів від 28.11.2018 № 8402/18-45/25407/25408/18/72 (по четвертому питанню, додаток № 3 до висновку), відповідно у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача в межах заявленого позову.

Окрім того, за результатами дослідження комісійної судово-економічної експертизи (від 28.11.2018 № 8402/18-45/25407/25408/18/72 (по п`ятому питанню, додаток № 5 до висновку)) розмір пені за порушення строків сплати процентів за кредитом ДТГО «Південно-Західна залізниця» за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011 за період з 05.07.2017 по 13.11.2017 розрахунково складає 262 997, 79 грн., що є більшим за розрахунок банку.

Сума пені за прострочення сплати відсотків що підлягає стягується з відповідача в межах заявлених позовних вимог у розмірі заявленому позивачем - 260 714 грн.

При цьому, судом відхиляються доводи відповідача про неправомірність нарахування пені, що проведено з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України щодо шестимісячного строку, за який нараховуються штрафні санкції.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Укладаючи договір сторони у п. 3.3 передбачили інше, а саме: «п. 3.3 У випадку, якщо Банком застосована до Позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується Банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно, та сплачується Позичальником у порядку передбаченому п. 3.2 цього договору для нарахування та сплати процентів, на рахунок, номер якого повідомляється Банком позичальнику негайно після його відкриття.»

За наведених обставин, стягнення пені за заявленими у справі вимогами здійснюється згідно підтверджених експертами розрахунків в межах заявлених позовних вимог.

Суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про стягнення штрафу у розмірі 310 000 грн. через недоведеність підстав для його застосування по договору сторін.

У п. 3.9 договору в редакції договору про внесення змін № 20-3780/2-1 від 29.12.2011 встановлено обов`язок позичальника забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше 300 000 000 млн. грн.; у разі порушення (невиконання) Позичальником з будь-яких підстав зобов`язань передбачених цим пунктом, Банк має право стягнути з Позичальника штраф у розмірі 20 000 грн. за кожен випадок невиконання; сплата штрафу не звільняє Позичальника від належного виконання зобов`язань за цим договором.

За період невиконання вказаних умов договору по кількості випадків 12 (листопад 2016 - жовтень 2017) банком заявлено до стягнення суму штрафу в розмірі 240 000 грн.

Документи, що підтверджують незабезпечення позичальником щомісячних надходжень грошових коштів в розмірі не менше 300 000 000 млн. грн. на поточні рахунки банку у періоді листопад 2016 - жовтень 2017 позивачем до справи не долучені. В договорі сторони не обумовили на які саме поточні рахунки в банку відповідач має забезпечити щомісячні надходження у погодженій сумі, а відтак відсутні можливості перевірки та встановлення факту порушення, що відповідно є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення нарахованих штрафних санкцій.

Необґрунтованою з точки зору підтвердження належними доказами є вимога позивача про сплату відповідачем штрафу в розмірі 50 000 грн. відповідно до п. 3.2.7, п. 5.3 договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011 і у задоволенні вимог про стягнення штрафу у вказаній сумі суд відмовляє виходячи з наступного.

Підставою для застосування штрафних санкцій у позовній заяві позивач називає порушення умов договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011 в частині надання документів про продовження термінів дії договорів, майнові права за якими передані в заставу банку (термін дії договорів, майнові права за якими передані в заставу - 31.12.2014).

Відповідальність у вигляді сплати штрафу у розмірі 50 000 грн. передбачена п. 5.3 договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011, зокрема у випадку невиконання Заставодавцем умов щодо заміни Предмету застави, які передбачені п. 3.2.7 цього договору.

Так згідно з п. 3.2.7 договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011 у випадку зменшення вартості та/або часткового або повного виконання зобов`язань, право вимоги за якими становить Предмет застави, та/або закінчення строків усіх та/або частини цих зобов`язань, та/або їх припинення у будь-який спосіб, та/або відмови Боржника виконати їх (зокрема, шляхом прострочення їх виконання), та/або погіршення фінансового стану Позичальника відповідно доповнити Предмет застави або замінити його іншими майновими правами, рівноцінними або більшими за вартістю та ліквідністю. Заміна Предмету застави у цьому випадку відбувається за згодою Заставодержателя, яка має бути виражена письмово.

Документального підтвердження вираження письмової згоди Заставодержателя (банку) на заміну предметів застави по договорах, майнові права за якими передані в заставу банку та термін дії яких закінчився 31.12.2014, позивач не надав. В обґрунтування вимог про застосування відповідальності заставодавця по договору (Укрзалізниці) позивач не вказав які саме договори не продовжені, та які не можуть бути належним забезпеченням виконання зобов`язань згідно укладеного договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011.

Не наведено позивачем і правових підстав для застосування штрафних санкцій в розмірі 20 000 грн. за заявлене порушення умов п. 4.2.3 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3763/2-1 від 29.12.2011 року через відсутність домовленості про обов`язкове надання розшифровки статті «Чистий прибуток» на 01.01.2017 року, а документів підтверджуючих звернення банку про необхідність надання такого документу до суду не подано.

Відхиляються судом заперечення відповідача в частині необхідності застосування Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», при встановленні наступного.

Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» введено у дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 № 1669-VII, за змістом частини 1 статті 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

У подальшому на виконання абзацу 3 пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р і від 02.12.2015 № 1275-р затверджено переліки населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Оскільки, відповідачем у справі є Акціонерне товариство «Українська залізниця», що зареєстроване у м. Києві, виконання кредитного договору не потребує вчинення дій Укрзалізницею у зоні проведення антитерористичної операції, норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не розповсюджуються на спірні правовідносини сторін.

Клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій по справі № 910/20947/17 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При застосуванні вказаних норм поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися у кожному конкретному випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Окрім того, вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Таким чином, аналіз приписів статей 551 ЦК України та 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Суд реалізує надане йому право зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки, враховуючи подані до матеріалів справи пояснення та докази, на підставі яких встановлює відповідні обставини та у разі, якщо визнає можливим зменшити неустойку, її розмір визначається судом на власний розсуд (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).

Заявляючи клопотання про зменшення штрафних санкцій відповідач посилався на глобальну фінансову кризу 2020 року, яка наразі перебуває в активній фазі та спричинена пандемією коронавірусу, скрутне фінансове становище АТ «Укрзалізниця» та поведінку товариства з своєчасного та повного обслуговування кредиту, значний розмір заявлених позивачем штрафних санкцій.

Натомість, фінансова криза, що спричинена пандемією коронавірусу має вплив не лише на АТ «Укрзалізниця», а заборгованість за кредитним договором № 20-3759/2-1 від 29.12.2011 виникла до настання зазначених обставин 2020 року, якими відповідач обґрунтовує клопотання.

Щодо інших обставин, на які посилається відповідач у клопотанні, такі не є винятковими не підтверджують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, оскільки анексія АР «Крим», воєнні дії на Сході держави та знецінення національної валюти аналогічно мали вплив і на банківську систему.

При цьому, суд враховує, що відповідач отримував кошти в користування на умовах укладеного договору строком до 22.12.2014, а станом на час вирішення спору - 2020 рік досі їх не повернув. Сума пені не є «значно» чи «надмірно» великою, виходячи із загальної заборгованості по договору та часу прострочення належних до сплати сум кредиторові, а матеріали справи не свідчать про намір кредитора збагатитися за рахунок боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Доводи відповідача судом відхилені з наведених вище підстав, у зв`язку з чим, суд визнає обґрунтованими заявлені позивачем вимоги про стягнення нарахованої пені, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від відповідальності за допущене прострочення виконання зобов`язання по кредитному договору.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача.

Судовий збір, у розмірі 225 600,00 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог по первісному позову, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 14 400 грн., у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову, на позивача.

Витрати по сплаті за проведення судової експертизи в розмірі 84 370 грн. наперед сплачені відповідачем експертній установі підлягають розподілу між сторонами пропорційно задоволених вимог та стягуються з позивача на користь відповідача в сумі 5 062, 20 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідент. код 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5) на користь ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.: 190 Елжін Авеню, Джоржтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови (VR Global Partners, L.P.: 190 Elgin Avenue, George Town, Grand Cayman KY1 -9005, Cayman Islands) заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 20-3763/2-1 від 29.12.2011, зокрема: заборгованість по кредиту в розмірі 12 500 000 доларів США (дванадцять мільйонів п`ятсот тисяч доларів США); заборгованість по процентам в розмірі 388 281, 26 доларів США (триста вісімдесят вісім тисяч двісті вісімдесят один долар США 26 центів); пені по кредиту в розмірі 87 462 603, 89 грн. вісімдесят сім мільйонів чотириста шістдесят дві тисячі шістсот три гривні 89 копійок); пені за прострочення сплати процентів - у розмірі 260 714 грн. (двісті шістдесят тисяч сімсот чотирнадцять гривень), 3% річних нарахованих за прострочення сплати процентів в розмірі 127, 17 грн. (сто двадцять сім гривень 17 копійок); 225 600 грн. (двісті тридцять одну тисячу триста шістдесят гривень) витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Стягнути з ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.: 190 Елжін Авеню, Джоржтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови (VR Global Partners, L.P.: 190 Elgin Avenue, George Town, Grand Cayman KY1 -9005, Cayman Islands) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідент. код 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5) 5 062, 20 грн. (п`ять тисяч шістдесят дві гривні 20 копійок) судових витрат понесених на оплату судової експертизи.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10.08.2020.

Суддя М.Є.Літвінова