ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2020 р. Справа№ 910/10585/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Припутніцькій Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 11.06.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 (повний текст складено 24.12.2019)

у справі № 910/10585/19 (суддя Приходько І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ"

до Державного підприємства "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ"

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву

про визнання припиненим договору оренди нежитлового приміщення, зобов`язання прийняти нежитлове приміщення та підписати акт приймання-передавання

В судовому засіданні 11.06.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ" про визнання припиненим договору оренди нежитлового приміщення, зобов`язання прийняти нежитлове приміщення та підписати акт приймання-передавання нежитлового приміщення.

Позов обґрунтований тим, що між ним та відповідачем було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 3 від 01.10.2010 та Договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг від 03.06.2013. При цьому позивач зазначає, що у листопаді 2018 він неодноразово звертався до відповідача з листами про намір припинення вищезазначених договорів, а також просив здійснити остаточні взаєморозрахунки та підписати необхідні акти, однак відповіді на листи не отримав, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/10585/19 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що предмет позову у вигляді спонукання відповідача до прийняття майна з орендного користування та підписання акта приймання-передачі є (а) зверненням за захистом не права, а обов`язку, (б) примушенням особи до вчинення дії, яка є її правом, а не обов`язком.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не передбачено законом, оскільки він не підпадає під примусове виконання обов`язку в натурі, передбачене п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Судом також зазначено, що звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати. Водночас, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 20 ГК України, у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач повторно 30.01.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права (ст.ст. 11, 598, 626, 759, 785 ЦК України, ст. 188, ч.1 ст. 283 ГК України, ст.ст. 6, 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), та неправильним застосуванням положень ст.ст. 2, 5, 73, 74 ГПК України, неповним встановленням судом обставин справи, неправильним дослідженням доказів.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- майно, що становить предмет договору, було передано у користування ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" для розміщення офісу, проте, акт приймання - передавання сторонами підписано не було;

- судом не взято до уваги те, що керівником ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" керівнику ДП "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ", через канцелярію, було подано лист, в якому позивач повідомив про намір припинення договору оренди № 3 від 01.10.2010 та договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг від 03.06.2013. Даний лист було зареєстровано канцелярією за вх. №333 від 01.11.2018, що підтверджує факт отримання відповідачем даного повідомлення від апелянта. Враховуючи викладене, на його думку, суд неправомірно вказує на те, що ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" не було надано підтвердження того, що вказане повідомлення отримано відповідачем;

- судом не взято до уваги те, що 09.11.2018 апелянт повторно звернувся з листом вих. №09/11/2018 до ДП "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ", в якому просив якнайшвидше надати акт звірки взаємних розрахунків з початку дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3 згідно з п. 10.6.3 та договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг з метою проведення остаточних розрахунків;

- оскільки відповідач ухилявся від свого обов`язку прийняти нежитлове приміщення та скласти акт, що передбачено договором, ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" було звільнено приміщення в одноосібному порядку;

- судом було неправильно та неповно встановлено обставини, що свідчать про правомірність розірвання спірних договорів скаржником в односторонньому порядку, оскільки відповідач навмисно ухилявся від вкладання акту приймання - передавання нежитлового приміщення, незважаючи на те, що ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" повернув нежитлове приміщення відповідачу в належному стані;

- суд неправомірно вказав про незаконність вимоги зобов`язати відповідача прийняти нежитлове приміщення, про що скласти відповідний акт приймання - передавання, оскільки вказаний спосіб захисту було обрано зважаючи на спірну ситуацію.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 22.01.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/10585/19 повернуто скаржнику на підставі п. 1 ч. 5 ст. 260 ГПК України (апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати (не уповноваженою особою)).

30.01.2020 позивач повторно звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді - доповідачу) (складу - суду) та витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу позивача 06.02.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 у справі №910/10585/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" з підстав неподання доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

17.03.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено платіжне доручення №2521 від 12.03.2020 про сплату 8644, 50 грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2020 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 28.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 відкладено розгляд справи на 11.06.2020, враховуючи неявку представників позивача та відповідача.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.06.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.06.2020 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості, просив її відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 11.06.2020 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст.120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

01.10.2010 між Державним підприємством "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ" (відповідач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" (позивач, орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3 купівлі-продажу нежилого приміщення комунальної, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 49 кв.м. кім. № 416 на 4-му поверсі 4-х поверхової будівлі, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Костянтинівська, 68, що знаходиться на балансі орендодавця.

Стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання (п. 1.3. Договору).

Пунктом 10.1. Договору встановлено, що цей договір укладено строком на 2 роки і 11 місяців, що діє з 01.10.2010 до 01.09.2013 включно.

Згідно п. 10.4. Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

Матеріалами справи підтверджується, що додатковими угодами № 1-5 сторони продовжували подальшу дію Договору. Так, Додатковою угодою № 5 від 01.08.2018 до Договору пункт 10.1. розділу 10 Договору викладено у наступній редакції: договір продовжено строком на 2 роки 11 місяців, що діє до 30.06.2021 включно.

В свою чергу, пунктом 10.6.3. Договору визначено, що чинність цього договору припиняється достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, посилаючись на пункт 10.6.3. Договору, зазначає, що ним було направлено на адресу відповідача лист №01/11/2018 від 01.11.2018 про намір припинення спірного Договору оренди, а також Договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг від 03.06.2013. Крім того, позивач зазначає, що 09.11.2018 він повторно звертався з листом до відповідача, в якому просив надати акт звірки взаєморозрахунків. Разом з цим, як про те зазначає позивач, відповідач не надав відповідей на вказані листи, тому орендар самостійно виїхав з найманого нежитлового приміщення у грудні 2018.

Зазначаючи про те, що поведінка відповідача не відповідає звичаям ділового обороту та нормам чинного законодавства, позивач просить задовольнити позов та визнати припиненим спірний Договір, зобов`язати відповідача прийняти нерухоме майно (предмет оренди), а також зобов`язати відповідача підписати акт приймання-передавання нежитлового приміщення площею 49 кв.м. кім. № 416 на 4-му поверсі 4-х поверхової будівлі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать про те, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання глави 58 ЦК України та глави 30 ГК України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частина 1 ст. 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні норми містяться в положеннях ст. 283 ГК України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч. 1 ст. 760 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Статтею 291 ГК України унормовано, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому ст. 188 цього Кодексу.

Сторонами не заперечується, що Додатковою угодою № 5 від 01.08.2018 до Договору п. 10.1. розділу 10 Договору викладено у наступній редакції: договір продовжено строком на 2 роки 11 місяців, що діє до 30.06.2021 включно.

Проте, як про це зазначає позивач, керуючись п. 10.6.3. Договору, ним було направлено на адресу відповідача лист № 01/11/2018 від 01.11.2018 про намір дострокового припинення спірного Договору оренди, а також Договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг від 03.06.2013. Крім того, позивач зазначає, що 09.11.2018 він повторно звертався з листом до відповідача, в якому просив надати акт звірки взаєморозрахунків.

Статтею 188 ГК України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

В цій частині суд зазначає про обґрунтованість заперечень, які були надані третьою особою, в частині того, що матеріали справи не містять ані належних та допустимих доказів направлення обох листів на адресу відповідача, ані доказів отримання таких листів відповідачем.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи наведене, навіть у випадку припинення договірних правовідносин, позивач так само не позбавлений обов`язку негайного повернення об`єкту оренди, доказів здійснення чого матеріали справи не містять.

Безпідставними є доводи позивача про наявність права орендаря самовільно виїхати з найманого приміщення без підписання акту приймання-передавання об`єкту оренди, оскільки така дія суперечить приписам законодавства та безпосередньо умовам Договору.

Посилання позивача на факт того, що при укладенні Договору так само не було підписано акт приймання-передавання орендованого майна є хибним, помилковими та не приймається судом, оскільки в матеріалах справи наявний акт приймання-передавання від 01.10.2010, за яким орендар прийняв в орендне користування нерухоме майно площею 49 кв.м. кім. № 416 на 4-му поверсі 4-х поверхової будівлі, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Костянтинівська, 68.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 2 ст. 4 ГПК України до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому позивачем має бути визначено, які його права порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.

Стаття 15 ЦК України встановлює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України).

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згідно із цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у ст. 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ГПК України).

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України). Таким чином, повернення майна наймодавцеві є обов`язком наймача. Певному обов`язку завжди кореспондує відповідне право іншої сторони, а не її обов`язок.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, предмет позову у вигляді спонукання відповідача до прийняття майна з орендного користування та підписання акта приймання-передачі по суті є зверненням за захистом не права, а обов`язку, та примушенням особи до вчинення дії, яка є її правом, а не обов`язком.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не передбачено законом, оскільки він не підпадає під примусове виконання обов`язку в натурі, передбачене п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача про визнання Договору оренди припиненим, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати. Водночас відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 20 ГК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу на усталену судову практику Верховного Суду щодо способу захисту права у формі визнання договору припиненим, якого цивільне законодавство (ст. 16 ЦК України) не передбачає, а встановлює в якості такого способу можливість зміни або припинення правовідношення судом, який зокрема може бути реалізований шляхом розірвання договору в судовому порядку, що має інший правовий зміст (правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, Верховного Суду в постанові від 05.02.2020 у справі №914/393/19).

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Посилання позивача на те, що при укладенні договору не було підписано акт приймання-передавання орендованого майна були правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявний акт приймання-передавання від 01.10.2010 (а.с. 79), за яким орендар прийняв в орендне користування нерухоме майно площею 49 кв.м. кім. № 416 на 4-му поверсі 4-х поверхової будівлі, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Костянтинівська, 68.

Доводи скаржника про те, що керівником ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" керівнику ДП "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ", через канцелярію, було подано листи вих. №01/11/2018 від 01.11.2018 та №09/11/2018 від 09.11.2018, а вхідні номери, які вказані на листах підтверджують факт їх отримання відповідачем, не заслуговують на увагу.

Як вірно зазначено судом, матеріали справи не містять ані належних та допустимих доказів направлення обох листів на адресу відповідача, ані доказів отримання таких листів відповідачем. Поставлення вх. номерів 333 від 01.11.2018 та 342 від 09.11.2018 на двох листах не свідчить про отримання їх відповідачем через канцелярію, оскільки не містить доказів того, що ці номери є вхідними номерами відповідача, за відсутності підпису уповноваженої особи на приймання документів від імені відповідача.

Колегією суддів відхиляються подані скаржником докази, які на його думку підтверджують виїзд ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" з найманого у ДП "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ" приміщення, а саме копія договору №01/12/18/36-1 від 12.11.2018, укладеного між ФОП Залізний Р.В. та ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" з додатками, копія додаткової угоди № 1 до договору оренди нежитлового приміщення №01/12/18-36-1 від 01.12.2018 від 15.05.2019, копія акту приймання-передачі приміщення з оренди від 31.05.2019, копія договору оренди №30/6-17 від 30.06.2017, укладеного між ФОП Радченко В.В. та ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" з додатками, оскільки вони жодним чином не підтверджують виїзд ТОВ "ТЕХНО-ОЙЛ" з отриманого в оренду у ДП "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів "НДІБМВ" приміщення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/10585/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНО-ОЙЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/10585/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/10585/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10585/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 11.08.2020.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко