УХВАЛА

05 серпня 2020 року

м. Київ

Справа № 915/2354/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Львова Б.Ю.

розглянувши матеріали касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Телец-ВАК" (далі - ТОВ "Телец-ВАК")

на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2020

за позовом акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до ТОВ "Телец-ВАК"

про стягнення 158 317,48 грн.,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) ТОВ "Телец-ВАК" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 у справі №915/2354/19 в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ТОВ "Телец-ВАК" в сумі 13 598,06 грн., з яких 11 212,08 грн. "інфляційних втрат" та 2 385,98 грн. - 3% річних, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ТОВ "Телец-ВАК" у повному обсязі. Також скаржник просить відстрочити сплату судового збору до закінчення розгляду справи в касаційному порядку.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ТОВ "Телец-ВАК", Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у даній справі є стягнення 158 317,48 грн., а, отже, ціна позову у справі № 915/2354/19 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами

ГПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ГПК України.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що як підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме застосування статті 266 Цивільного кодексу України у контексті вимог про стягнення 3% річних та "інфляційних втрат", щодо того, чи підлягають стягненню з боржника за грошовим зобов`язанням 3% річних та "інфляційні втрати", нараховані за час перебігу позовної давності за основним зобов`язанням, якщо на дату подання позову спливла позовна давність за основним зобов`язанням, а предметом позову є тільки 3% річних та "інфляційні втрати". Скаржник вважає, що сплив позовної давності за основним зобов`язанням виключає можливість стягнення з боржника 3% річних та "інфляційних втрат" у повному обсязі, незалежно від періоду часу, за який обчислені ці нарахування.

Розглянувши наведені доводи щодо наявності правових підстав для розгляду цієї справи у касаційному порядку, Суд вважає їх необґрунтованими. Наведені скаржником у касаційні скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки викладені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції.

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Зазначені у касаційній скарзі доводи полягають у власному викладенні обставин справи стороною у справі та до переоцінки доказів, які були досліджені судами попередніх інстанцій. Такі доводи, з огляду на статус Верховного Суду і його повноваження, не є підставою для відкриття касаційного провадження зі справи.

Зокрема, з огляду на положення частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У контексті викладеного необхідно враховувати, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Телец-ВАК" на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 у справі №915/2354/19, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Касаційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Телец-ВАК" на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 у справі №915/2354/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов