РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

07.08.2020Справа № 910/2033/20
За позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

про стягнення 60524,77 грн.

Суддя Сташків Р.Б.
Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:
На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки Відповідач, як роботодавець винної в ДТП особи (особа несе службу у в/ч Відповідача) та власник автомобіля, у добровільному порядку не відшкодував Позивачу суму шкоди.

Ухвалою суду за вказаним вище позовом судом було порушено провадження у справі №910/2033/20. Вирішення клопотання про залучення третьої особи було відкладено.

Від Відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому Відповідач вказує, що відповідно до ст. 3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, а також відповідно до п. 4 розділу І інструкції про порядок обліку військового майна у Збройних Силах України (затв. Наказом МОУ від 17.08.2017 №440), майно закріплюється за військовою частиною на праві оперативного управління, тобто Військова частина НОМЕР_1 (Відповідач за позовом) не є власником майна, тому не є органом, який має нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду, і підстави для відшкодування шкоди саме з Військової частини НОМЕР_1 відсутні.

За наслідками розгляду клопотання Позивача та враховуючи описані вище заперечення Відповідача, суд ухвалою на підставі ч. 2 ст. 50 ГПК України залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , оскільки рішення з даного спору може вплинути на його права та обов`язки щодо Відповідача, так як ОСОБА_1 є винною у ДТП особо та військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 (Відповідача).

Третя особа ухвалу суду отримав ще 19.05.2020, проте ніяких пояснень по суті спору не подав.

Від Позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він наполягає, що обраний ним Відповідач є належним відповідачем за даним позовом, зокрема, враховуючи, що майно (автомобіль) закріплено саме за Відповідачем, його працівник (службова особа) був за кермом, та враховуючи приписи ст. 1172 ЦК України і останню практику Верховного Суду.

Заперечення на відповідь на відзив від Відповідача у встановлений строк не надійшли.

При цьому, враховано, що до суду не надходили і передбачені п. 4 Прикінцевих положень ГПК України заяви про поновлення або продовження процесуальних строків.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:
18.01.2019 по вул. Столичне шосе, в м. Києві, була скоєна ДТП. Причинами стало те, що водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «УАЗ», д.р.н. НОМЕР_2 , при перестроюванні не впевнився в безпечності маневру, не надав перевагу в русі, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Нісан», д.р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до механічного пошкодження означених транспортних засобів, і підтверджуються довідкою НПУ, копії якої залучена до справи.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2019 у справі № 752/2152/19, водія ОСОБА_1 , автомобіля «УАЗ», д.р.н. НОМЕР_2 , визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «УАЗ», д.р.н. НОМЕР_2 , зареєстрований за військовою частиною НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 є військовослужбовцем указаної військової частини; Відповідач, військова частина НОМЕР_1 , у відзиві на позов вказаних вище обставин також не заперечив.

Судом встановлено, що на момент ДТП 18.01.2019 автомобіль «УАЗ», д.р.н. НОМЕР_2 , не був застрахований Відповідачем відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (підтверджено витягом з централізованої бази даних МТСБУ).

21.01.2019 особа, яка на законних підставах керувала транспортним засобом «Нісан», д.р.н. НОМЕР_3 , який був пошкоджений у ДТП, звернулася до Позивача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до статей 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

11.02.2019 суб`єктом оціночної діяльності на замовлення Позивача було складено звіт, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Нісан», д.р.н. НОМЕР_3 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (обраховано та дорівнює 0) склала 59929,47 грн. без ПДВ.

У виконання своїх зобов`язань згідно описано вище Закону, Позивачем було виплачено особі, яка на законних підставах керувала транспортним засобом «Нісан», д.р.н. НОМЕР_3 , 59670,17 грн. за шкоду, заподіяну в результаті ДТП, що підтверджується платіжним дорученням №936741 від 02.04.2019.

Крім того, Позивачем на підставі акта виконаних робіт від 27.02.2019 було оплачено 854,60 грн. за оціночні послуги, що підтверджується платіжним дорученням № 936426 від 26.03.2019.

Позивач звернувся до Відповідача з претензією від 03.04.2019 про відшкодування, яка Відповідачем у добровільному порядку задоволена не була, тому Позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 909/1189/17, під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела.

Зазначений висновок ґрунтується на приписах частини 1 ст. 1172 ЦК України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Покладання відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливе лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини 3 та 4 ст. 1187 ЦК України).

Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 16.04.2018 у справі № 910/16227/16 зазначив, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 21.3 статті 23 Закону передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Згідно з вимогами пункту 21.1 статті 23 Закону, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Під час розгляду спору судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність Відповідача перед третіми особами застрахована не була.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Положеннями п.п. а п. 41.1. ст. 41 Закону визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Доказів, що автомобіль «Нісан», д.р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , не відповідав вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону, матеріали справи не містять.

Згідно з приписами статті 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його (п. 36.2. ст. 36 Закону).

Пунктом 38.2.1. статті 38 Закону визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Власники транспортних засобів в розумінні пункту 1.6. статті 1 Закону юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Щодо того, хто саме має бути відповідачем за даним позовом обраний Позивачем Відповідач чи Міністерство оборони України, то суд погоджується з позицією Позивача, оскільки відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц, загальні норми статей 1187-1188 ЦК України поширюються на будь-яку юридичну особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, у тому числі і на військові частини, які є юридичними особами, незалежно від реєстрації останніх, як суб`єктів господарської діяльності в спеціальному порядку, затвердженому постановою КМУ №749 від 03.05.2020. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною 2 ст. 1187 ЦК України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, раніше викладеного у постанові від 21.10.2014 у справі №3-86гс14, щодо застосування статті 1187ЦК України у вигляді покладення майнової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, на Міністерство оборони України (п. п. 47-50 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.

Отже, під час розгляду даної справи судом встановлено, що Відповідач є юридичною особою, що здійснює експлуатацію належного їй на речовому праві джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу «УАЗ», д.р.н. НОМЕР_2 .

Водночас, водій ОСОБА_1 , автомобіля «УАЗ», д.р.н. НОМЕР_2 , станом на момент ДТП був військовослужбовцем у Військовій частині НОМЕР_1 (Відповідач).

Відтак, Відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок пошкодження автомобіля «Нісан», д.р.н. НОМЕР_3 , у ДТП, а до Позивача, як до особи, що здійснила регламентну виплату, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, приймаючи до уваги, що Відповідач не надав суду доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь Позивача, а також не спростував обґрунтованість заявленої до стягнення суми, позовні вимоги про стягнення 59670,17 грн. шкоди є правомірними та обґрунтованими.

Заявлені Позивачем вимоги про стягнення вартості послуг експерта у розмірі 854,60 грн. також визнаються судом правомірними та обґрунтованими, оскільки в силу приписів п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Позивач має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг п. 1.10. ст. 1 Закону), для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

При цьому, Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, а доводи відзиву спростовуються встановленим вище в сукупності, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства та задовольняються судом в повному обсязі.

Судові витрати, у які Позивачем включено витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, (ч. 9) 165, (ч. 2) 178, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) 59670 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сімдесят) грн. 17 коп. відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування), 854 (вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 60 коп. відшкодування оплати вартості послуг експерта, а також 2102 (дві тисячі сто дві) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.