ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 серпня 2020 року Справа № 903/182/20

за позовом: Фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича

до відповідача: Управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації

про стягнення 35047,54 грн.

Суддя Вороняк А.С.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

Обставини справи: фізична особа-підприємець Вознюк Володимир Володимирович звернувся з позовом до Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації про стягнення 35047,54 грн., з них: 24354,79 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2017 по січень 2020 та 10692,75 грн. процентів річних за період з 15.12.2017 по 29.02.2020.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заборгованість відповідача підтверджується рішеннями Господарського суду Волинської області у справах № 903/754/16 від 22.11.2016 та №903/25/18 від 12.03.20108, якими вже постановлено стягнути із відповідача 3 % річних та інфляційні втрати за період з січня 2014 по серпень 2016 та з вересня 2016 по листопад 2017 відповідно.

Ухвалою суду 16.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду; належно засвідчену копію свідоцтва про державну реєстрацію. Запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь позивача, протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

Ухвалу суду від 16.03.2020 позивач отримав 02.04.2020, відповідач - 20.03.2020.

Строк подачі відзиву-по 05.08.2020.

01.04.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 444/15/20 від 27.03.2020, в якому відповідач зазначає, що розпорядженням голови Волинської обласної адміністрації від 07.02.2020 № 59 змінено назву Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації на Управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації. Розпорядженням голови облдержадміністрації від 24.02.2020 № 95 затверджено Положення Управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації у новій редакції. Управління агропромислового розвитку облдержадміністрації вживає всіх заходів з метою погашення боргових зобов`язань. 21.01.2020 року за вих. № 482/23/2-20 Волинська обласна державна адміністрація звернулась до Прем`єр-міністра України Олексія Гончарука з метою здійснення забезпечення погашення заборгованості згідно виконавчих документів про стягнення боргу з Департаменту агропромислового розвитку облдержадміністрації за програмами 7731810 «Здійснення заходів щодо запобігання підтопленню населених пунктів та сільськогосподарських і лісогосподарських угідь Волинської області» (2013 рік) та 7731810 «Здійснення протипаводкових заходів» (2012 рік).

Звертає увагу, що за ініціативою Волинської обласної державної адміністрації рішенням голови Волинської обласної ради від 12.03.2020 року №29/18 затверджено Програму для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів на 2020 рік, де передбачено погашення заборгованості за програмами 7731810 «Здійснення заходів щодо запобігання підтопленню населених пунктів та сільськогосподарських і лісогосподарських угідь Волинської області» (2013 рік) та 7731810 «Здійснення протипаводкових заходів» (2012 рік).

Просить суд відмовити у прийняті до розгляду позовну заяву ФОП Вознюка Володимира Володимировича.

07.04.2020 від відповідача надійшло клопотання (вих.. №499/15/2-20 від 07.04.2020) про зменшення інфляційних втрат та процентів річних. Клопотання обґрунтоване тим, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, тому суд має право їх зменшити.

Враховуючи розпорядження голови Волинської обласної адміністрації від 07.02.2020 № 59 про зміну назви Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації, судом ухвалено змінити найменування відповідача - Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації на Управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації.

Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не надходили.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд -

встановив:

14.10.2013р. між Департаментом агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації (Замовник- Розпорядник коштів), Бубнівською сільською радою (Замовник- власник меліоративної мережі) та ФОП Вознюком В.В. (Виконавець) було укладено договір № 11/13/16 на здійснення заходів щодо запобігання підтопленню населених пунктів та сільськогосподарських угідь на території Бубнівської сільської ради Локачинського району.

Згідно розділу "Предмет Договору" замовники доручають, а виконавець забезпечує відповідно до проектної документації та умов договору здійснення заходів щодо запобігання підтопленню населених пунктів та сільськогосподарських угідь на території Бубнівської сільської ради Локачинського району (капітальний ремонт внутрішньогосподарської меліоративної мережі) власника меліоративної мережі.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 22.11.2016 по справі №903/754/16 позов фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича задоволено частково. Постановлено стягнути з Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації на користь фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича 315024, 45 грн., (з них: 161290грн. основного боргу за договором №11/13/16, 140418,20 грн. інфляційних втрат, 13316,25грн. - 3% річних за період з 01.12.2013 по 31.08.2016), а також 4725,37 грн. судового збору. В частині стягнення з Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації на користь фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича 914,96 грн. інфляційних втрат відмовлено. В позові до Бубнівської сільської ради в позові відмовлено.

Рішення Господарського суду Волинської області по справі №903/754/16 набрало законної сили 09.12.2016.

10.01.2017 на виконання рішення по справі №903/754/16 Господарським судом Волинської області видано наказ № 903/754/16-1.

10.01.2018 позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення виконання рішення з вересня 2016 року по 14 грудня 2017 року.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.03.2018 по справі №903/25/18 позов фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича задоволено. Стягнуто з Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації на користь фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича 40059,76грн., (з яких: 33832 грн. 26коп. інфляційних втрат та 6227грн. 50коп.- 3% річних), а також 1762 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення по справі №903/25/18 набрало законної сили 03.04.2018.

12.04.2018 на виконання рішення по справі №903/25/18 Господарським судом Волинської області видано наказ № 903/25/18-1.

У зв`язку з простроченням сплати заборгованості та невиконанням рішень суду 13.03.2020 фізична особа-підприємець Вознюк Володимир Володимирович звернувся з позовом до Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації (нове найменування - Управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації) про стягнення 35047,54 грн., з них: 24354,79 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2017 по січень 2020 та 10692,75 грн. процентів річних за період з 15.12.2017 по 29.02.2020.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Як зазначено у п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 14, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На день розгляду спору рішення Господарського суду Волинської області від 22.11.2016 по справі №903/754/16 не виконане, заборгованість у сумі 161290 грн. не погашена, що також не заперечується відповідачем.

У зв`язку з простроченням сплати заборгованості та невиконанням рішення суду, позивачем нараховано 35047,54 грн., з них: 24354,79 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2017 по січень 2020 та 10692,75 грн. процентів річних за період з 15.12.2017 по 29.02.2020.

Суд, провівши власний розрахунок за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ", встановив, що за вищевказані періоди інфляційні втрати складають 25161,25 грн., 3% річних становлять 10 695,99 грн. Проте, до стягнення підлягає заявлена позивачем сума 24354,79 грн. - інфляційних втрат та 10692,75 грн. - 3% річних, оскільки при перевірці розрахунку, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, нараховані позивачем 35047,54 грн., з них: 24354,79 грн. інфляційних втрат та 10692,75 грн. процентів річних підставні та підлягають до стягнення із відповідача в повному обсязі.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві від 01.04.2020, то суд зазначає, що вони не є підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язання та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Крім того, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. ч. 1 та 2 ст. 18 ГПК України). Доказів виконання рішення відповідачем не подано.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

14.01.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 924/532/19 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, індекс інфляції та проценти річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання

Беручи до уваги викладене, суд залишає без задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій сторін та відсутність правових підстав для звільнення від його сплати, з відповідача на користь позивача належить стягнути 2102 грн. судового збору.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації (43000, Волинська обл., м.Луцьк, пр. Перемоги, буд.14, ) на користь фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 35047,54 (тридцять п`ять тисяч сорок сім гривень п`ятдесят чотири копійки), з них: 24354,79 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2017 по січень 2020 та 10692,75 грн. процентів річних за період з 15.12.2017 по 29.02.2020 та 2102 (дві тисячі сто дві гривні) сплаченого позивачем судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено

12.08.2020

Суддя А. С. Вороняк