СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2020 р. Справа № 910/15804/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першої третьої особи на стороні відповідачів - ОСОБА_2 (вх. 1618 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2020 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Чистяковою І.О., повний текст якого складено 12.06.2020 року, у справі

за позовом:

1) Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", м. Харків,

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш", м. Харків,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен", м. Київ,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

1) ОСОБА_2 , м. Харків

2) Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова Ангеліна Володимирівна, м. Харків,

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа ОСОБА_1 (позивач - 1) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (позивач - 2) звернулись до господарського суду міста Києва з позовом до 1-го відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш", 2-го відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен", в якому просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В., реєстровий №22.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі №910/15804/19, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2019, позовну заяву Фізичної особи ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" разом з доданими до неї матеріалами направлено за підсудністю до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.06.2020 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень антресолі №351 (триста п`ятдесят один), №352 (триста п`ятдесят два), №353 (триста п`ятдесят три) загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 24288388) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 30965566), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В., реєстровий №22.

Перша третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки щодо аргументів ОСОБА_2 про відсутність фактів порушення прав ОСОБА_1 та ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" станом на момент вчинення правочину- 06.01.2015. Зазначає, що перший і другий позивач не були сторонами спірного правочину, отже визнання недійсним спірного правочину не призведе до відновлення їх прав.

На переконання апелянта, третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_2 має право заявити про застосування строку позовної давності з посиланням на норми матеріального права, оскільки положення процесуального законодавства взагалі не обмежують у таких правах будь-якого учасника справи.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому перший відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, зазначає, що Верховним судом у постанові від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17 констатовано, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Енергомаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен», може бути визнаний фіктивним.

Також звертає увагу на те, що 18.02.2020 року ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» в справі № 910/15804/19 подало заяву про визнання позовних вимог та підтримання позовної заяви.

Зауважує, що позивачі мають право на звернення до господарського суду із позовом про визнання правочину недійсним на підставі п.6 ст. З, ст. 13, ст. 234 Цивільного кодексу України.

Вважає, що перша третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 не має права на звернення з заявою про застосування строку позовної давності у порядку ст. 267 ЦК України.

Від представника першого та другого позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому їх представник проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, зазначає, що ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш» мають право на звернення до господарського суду із позовом, вважає, що ОСОБА_2 не має права на звернення з заявою про застосування строку позовної давності у порядку ст. 267 ЦК України.

Зауважує, що Верховним судом у Постанові від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17 констатовано, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Енергомаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен» може бути визнаний фіктивним.

У судовому засіданні представник першого і другого позивача, та представник першого відповідача проти доводів і вимог апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), позиція апелянта стосовно оскаржуваного рішення достатньо повно викладена в апеляційній скарзі, подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, Товариству з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" на праві власності належали нежитлові приміщень антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, буд.19, реєстраційний номер майна 21876309, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 05.10.2016, індексний номер інформаційної довідки 69773223 (т.1 а.с. 44-59).

26.12.2014 протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" було вирішено для подальшої господарської діяльності прийняти рішення про продаж належного даному товариству майна, зокрема, нежитлових приміщень антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, буд.19, а також надання директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" повноважень на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна (т.2 а.с.130).

26.12.2014 протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" було прийнято рішення про придбання цим товариством майна, яке знаходиться у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", та надання директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" повноважень на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна (т.2 а.с.131).

06.01.2015 між ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", продавцем, та ТОВ "Тімсен", покупцем, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим №22, відповідно до якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, буд.19, на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов`язується сплатити оговорену грошову суму.

Пунктом 2.1 договору визначено, що продаж нежитлового приміщення, визначеного п. 1.1 розділу 1 цього договору, вчиняється за ціною 52311,65 (п`ятдесят дві тисячі триста одинадцять) грн 65 коп., у тому числі ПДВ 20%, які покупець зобов`язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015.

Згідно з п. 4.1 договору передача вказаного приміщення продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення, що підписується уповноваженими на це представниками сторін упродовж 3 днів після підписання цього договору.

Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з боку ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" підписаний директором ОСОБА_3, який був директором 1-го відповідача у період з 05.11.2013 по 19.06.2016.

Поряд з цим, на час підписання договору єдиним учасником 1-го відповідача було ТОВ "БМУ "Енергомаш", директором якого також був ОСОБА_3 .

Крім того, станом на 06.01.2015 єдиним учасником 2-го позивача було ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект" у статутному капіталі якого частка ОСОБА_3 складала 50%, а єдиним учасником 2-го відповідача - ОСОБА_4 , який був директором ТОВ "НВП "Енергомаш-Проект".

23.02.2016 між 2-им відповідачем (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлові приміщення антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.261).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що перший та другий позивачі в обґрунтування позову посилаються на те, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, так як укладений з метою уникнення стягнення належного продавцеві майна шляхом виведення його активів і покупцем не здійснено оплати за цим договором. Так, на момент укладення спірного договору ТОВ "ІЦ "Енергомаш" перебувало у скрутному фінансовому становищі, оскільки у 2014 році останнім отримано позов від ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення грошових коштів в сумі 42450 362,92 грн. та 7 729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно, а відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов`язаних юридичних осіб.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що перший відповідач в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь другого відповідача за оспорюваним договором нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору про стягнення з нього як боржника за кредитним договором заборгованості на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" і відчуження такого нерухомого майна відбулося на користь пов`язаної юридичної особи - ТОВ "Тімсен", єдиним учасником якого виступав ОСОБА_4 , який також одночасно був керівником ТОВ "НВП "Енергомаш-Проект", учасником якого в свою чергу був керівник 1-го відповідача. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази здійснення ТОВ "Тімсен" оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь ТОВ "ІЦ "Енергомаш", крім того протягом 2015-2017 років ТОВ "ІЦ "Енергомаш" не вчиняло жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, про що зазначають позивачі та не заперечується сторонами у справі.

Крім того, місцевий господарський суд звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази оплати третьою особою - ОСОБА_2 на користь 2-го відповідача за об`єкт, який був придбаний згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2016.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду перша третя особа звернулась з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, з підстав викладених вище.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог і вимог апеляційної скарги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як на підставу недійсності договору позивачі вказують на те, що він є фіктивним, тобто не спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, і таким, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

31 липня 2019 року Верховний Суд у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатами розгляду касаційної скарги у справі № 712/15231/17 провадження № 61-42614св18 досліджував питання фраудаторних правочинів (правочини, що вчинено боржником на шкоду кредиторам).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі №646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) зазначив, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, та і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, станом на час укладення оспорюваного договору ТОВ "ІЦ "Енергомаш" було власником нежитлових приміщень антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, буд.19, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

На підставі оспорюваного договору вказане майно було відчужене на користь ТОВ "Тімсен", про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивачі стверджують, що на момент укладення спірного договору ТОВ "ІЦ "Енергомаш" перебувало у скрутному фінансовому становищі, оскільки у 2014 році останнім отримано позов від ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення грошових коштів в сумі 42450 362,92 грн. та 7729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно. При цьому, відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов`язаних юридичних осіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного договору єдиним учасником ТОВ "ІЦ "Енергомаш" було ТОВ "БМУ "Енергомаш", єдиним учасником якого, в свою чергу, було ТОВ "НВП "Енергомаш-Проект".

Як вбачається із витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 06.01.2015 керівником 1-го відповідача, який підписав оспорюваний договір, був ОСОБА_3 , зокрема був керівником з 05.11.2013 (т.1 а.с.137-140), який одночасно був керівником ТОВ "БМУ "Енергомаш", зокрема був керівником з 18.04.2014 (т.1 а.с.141-144) та учасником ТОВ "НВП "Енергомаш-Проект" з часткою в статутному капіталі у розмірі 50% (т.1 а.с.134-136).

При цьому, керівником ТОВ "НВП "Енергомаш-Проект" (учасником якого був директор 1-го відповідача) станом на момент укладення спірного договору був ОСОБА_4 , який в свою чергу був єдиним учасником 2-го відповідача.

В сою чергу, ОСОБА_3 став 100% власником ТОВ "Тімсен", про що свідчить зокрема Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 23.02.2016 (т.1 а.с.148-151).

11.01.2016 господарським судом Харківської області прийнято рішення у справі № 922/254/15, яким позов ПАТ «Укрексімбанк» до ТОВ "ІЦ "Енергомаш", заставодавців і іпотекодавців, задоволено повністю, стягнуто солідарно 4185927,38 грн. та 7433746,77 дол. США заборгованості. Судове рішення набрало законної сили.

ПАТ «Укрексімбанк» звернувся із даним позовом, у зв`язку з цим перший відповідач не міг не знати про існування вимог банку до нього до укладення 06.01.2015 спірного договору купівлі-продажу, а також був освідомлений про наявність відносин з банком. У зв`язку з цим є безпідставними доводи першої третьої особи, що продавець на момент укладення цього договору не міг передбачити такі правові наслідки, як стягнення з нього заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет нерухоме майно, яке є предметом договору.

Таким чином, перший відповідач в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь другого відповідача за оспорюваним договором нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору про стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

При цьому, відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов`язаної юридичної особи - ТОВ "Тімсен", єдиним учасником якого виступав ОСОБА_4 , який також одночасно був керівником ТОВ "НВП "Енергомаш-Проект", учасником якого в свою чергу був керівник 1-го відповідача.

Отже, як правильно встановив суд першої інстанції, з наведеного вбачається, що наявність зазначених вище осіб у складі органів управління та керівництва наведених вище юридичних осіб є свідченням пов`язаності сторін договору купівлі-продажу.

Стаття 655 ЦК України визначає договір купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, обов`язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця. Таким чином, договір купівлі-продажу є оплатним та встановлює взаємні обов`язки сторін.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, гуртуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 8 цього Закону бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

Частиною 1 статті 9 даного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, будь-які грошові операції підприємства покупця і продавця мають бути відображені у первинних документах їхньої бухгалтерської звітності.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення ТОВ "Тімсен" оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь ТОВ "ІЦ "Енергомаш", жодні первинні документи, які б свідчили про оплату за спірним договором суду не надавалися.

Апелянт стверджує, що виникнення у покупця права власності є достатнім доказом виконання сторонами договору купівлі-продажу, що унеможливлює визнання такого договору фіктивним.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким твердження третьої особи, оскільки, відповідно до п.2.1 Статуту ТОВ "ІЦ "Енергомаш", метою створення товариства, зокрема, є одержання прибутку і на його основі розширення виробництва. Отже, у разі реєстрації за покупцем права власності на предмет договору за відсутності його оплати останнім порушуються права позивачів в частині реалізації Статутних положень щодо мети та цілі створення товариства.

Дана правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 27.02.2018 у справі №910/4088/17, в рамках якої вирішувався спір про визнання недійсним подібного зі спірним у справі №910/15804/19 договору купівлі- продажу з тих самих підстав (визнання фіктивним фраудаторного договору).

Також, як правильно встановив господарський суд першої інстанції, протягом 2015-2017 років ТОВ "ІЦ "Енергомаш" не вчиняло жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, про що зазначають позивачі та не заперечується сторонами у справі.

Зазначені обставини в сукупності свідчать про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов`язань по договору, а також про їх намір приховати справжню мету учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази оплати третьою особою - ОСОБА_2 на користь 2-го відповідача за об`єкт, який був придбаний згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2016.

Перша третя особа в апеляційній скарзі зазначає, що позивачі не надали жодних доказів щодо вартості корпоративних прав станом до моменту укладення оскарженого правочину та станом після укладення оскарженого правочину, тоді як суд першої інстанції не надав даним обставинам належної оцінки, безпідставно зазначивши про зменшення вартості корпоративних прав.

Проте колегія суддів вважає такі посилання заявника апеляційної скарги необґрунтованими, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 167 Господарського кодексу України під корпоративними правами розуміють права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарського товариства, що включають право на участь в управлінні товариством, отримання певної частки прибутку (дивідендів) цього товариства та активів у разі ліквідації останнього відповідно до закону, а також інші права, передбачені законом та статутними документами.

Отже, у разі продажу майна товариства та неотримання цим товариством оплати за це майно, це призведе до зменшення їхніх прав в частині отримання частки прибутку товариства, а також активів у разі його можливої ліквідації.

Перша третя особа в апеляційній скарзі також зазначає, що як перший позивач, так і другий позивач не були сторонами спірного правочину, отже визнання недійсним спірного правочину не призведе до відновлення їх прав, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №5023/5587/12.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими посиланнями третьої особи, зважаючи на таке.

У Постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №5023/5587/12 зроблено висновок про необхідність при розгляді позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним (фіктивним) з`ясовувати існування між позивачем та відповідачем договірних правовідносин щодо спірного майна.

Такий висновок Верховним Судом зроблений в контексті ефективності захисту прав позивача, оскільки у разі задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним реституції може стосуватися лише сторін договору і якщо позивач стороною договору не є, то його право не буде захищено.

Разом з цим, у справі № 910/15804/19 перший позивач є учасником юридичної особи продавця, і його корпоративні права в частині отримання певної частки прибутку (дивідендів) цього товариства та активів у разі її ліквідації залежать від розміру активів цього товариства, отже у разі визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу реституція продавця матиме захист права його учасника.

Також, слід взяти до увагу Постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, предметом спору по якій було визнання недійсним спірного у даній справі №910/15804/19 договору купівлі-продажу.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 залишено без змін рішення господарського суду м. Києва від 27.07.2017 у справі про відмову в позові, але з формальних підстав - зловживання позивачем (покупцем за спірним договором) своїм правом на позов.

У даній Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського зроблено такі висновки :

«Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами. У зв`язку з цим Суд не вважає за необхідне відступати від правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми статті 234 Цивільного кодексу України, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 910/4088/17, про те, що може бути визнаний фіктивним договір купівлі-продажу з тих підстав, що він не був виконаний з боку покупця в частині оплати придбаного майна, а справжньою метою укладення договору було штучне виведення ліквідної нерухомості з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення звернення стягнення на майно за договором кредиту».

Також у вказаній постанові зазначено про те, що договір купівлі - продажу нежитлових приміщень, укладений 06.01.2015 між ТОВ «ІЦ «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен» може бути визнаний фіктивним відповідно до статті 234 ЦК України.

Перша третя особа в апеляційній скарзі зазначає про відсутність порушення прав ОСОБА_1 станом на момент вчинення правочину на 06.01.2015, так як на той час перший позивач не була учасником ТОВ 'Інженерний центр "Енергомаш", дані обставини на переконання апелянта є підставою для відмови у позові .

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком апелянта та вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.

З 20.07.2016 виконуючим обов`язки директора ТОВ "БМУ "Енергомаш" на невизначений термін, а також одноособовим учасником ТОВ "ІЦ "Енергомаш", є ОСОБА_1 (перший позивач).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 провадження № 12-187гс18, на яку посилається перша третя особа, викладена така правова позиція: «Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову».

У Постанові Верховного Суду від 28.01.2020р. у справі №916/495/19, на яку також посилається перша третя особа, в розділі "Позиція Верховного Суду" застосовано вищевказану правову позицію Великої Палати.

Отже, враховуючи правові позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду підставою для відмови у задоволенні позову є обставина відсутності порушення права позивача саме на момент звернення до суду з позовом. При цьому, у вищенаведених висновках Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду не зазначається про таку підставу для відмови у позові, як відсутність порушеного права позивача на момент укладення оспорюваного договору.

З матеріалів справи вбачається, що першим та другим позивачами подано один позов про визнання спірного договору недійсним.

При цьому, оскільки даний позов за своєю природою є позовом про визнання (недійсним договору), то він спрямований не лише на відновлення прав першого позивача, який на момент його подання є учасником продавця - ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", но і на права другого позивача, який на час подання позову вже не був учасником юридичної особи продавця, проте заінтересований в самій констатації факту недійсності спірного правочину з усіма можливими правовими наслідками, які, у зв`язку з цим можуть для нього настати.

Отже, твердження заявника апеляційної скарги про необхідність відмови у позові у зв`язку із обставиною відсутності порушеного права першого та другого позивачів є безпідставними.

Таким чином, місцевий господарський суд цілком обґрунтовано визнав недійсним спірний договір купівлі-продажу.

Перша третя особа в апеляційній скарзі стверджує, що процесуальне законодавство обмежує права третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору лише приписами статті 46 ГПК України і не містить заборони щодо використання інших прав, передбачених нормами матеріального права. Таким чином, за висновком першої третьої особи, місцевий господарський суд безпідставно не застосував за заявою ОСОБА_2 строк позовної давності.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається зі змісту статті 45 Господарського процесуального кодексу України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

За своєю правовою природою господамрська справа - це правовий спір, що виник із господарських або прирівняних до них корпоративних відносин, і підлягає вирішенню в установленому порядку.

Таким чином, поняття «сторона у господарській справі» і «сторона у спорі по господарській справі» є ідентичними.

Апелянт не є стороною оспорюваного договору, до нього не заявлено вимогу, як і ним не заявлено жодних позовних вимог, отже він не є стороною спору по даній справі, а виступає у ньому лише першою третьою особою на стороні відповідачів.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність достатніх правових підстав для задоволення заяви першої третьої особи про застосування у даній справі строку позовної давності, так як чинне законодавство не наділяє третю особу без самостійних вимог на предмет спору заявляти про застосування строку позовної давності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлових приміщень, укладеного 06.01.2015 між ТОВ «ІЦ «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен» обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище,

а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.08.2020

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя О.І. Склярук