ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2020 справа № 914/2650/19

Господарський суд Львівської області у складі судді М.М. Петрашка розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

до відповідача Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича

про стягнення 192036,37 грн.

за участю представників:

від позивача Гулкевич Н.І.

від відповідача Рукавець О.В.

Суть спору: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось із позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича про стягнення 192036,37 грн., з яких 46268,75 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 145767,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Слід зазначити, що ухвалою суду від 23.06.2020р. було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про огляд веб-сайту. Вказаною ухвалою суду також було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 23.07.2020р. Явка учасників справи в судове засідання 23.07.2020р. не визнавалась судом обов?язковою.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві, у відповіді на відзив та у поясненнях щодо предмета спору.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд встановив таке.

02.03.2011р. Фізичною особою-підприємцем Гуком Ростиславом Мар`яновичем підписано заяву б/н про відкриття поточного рахунку в АТ КБ «Приватбанк».

Підписавши заяву, Фізична особа-підприємець Гук Ростислав Мар`янович погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування за Розрахунковими картками (що розміщені на сайті банку http://www.privatbank.ua, https://client-bank.privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитка печатки складають Договір банківського обслуговування.

Як вбачається зі змісту підписаної відповідачем заяви, своїм підписом Фізична особа-підприємець Гук Ростислав Мар`янович приєднується і зобов?язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах Приватбанку - Договору банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком і клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження щодо банківського обслуговування з клієнтом через вебсайт банку (http://www.privatbank.ua, https://client-bank.privatbank.ua або інший інтернет-/SMS-ресурс зазначений банком).

Позивачем долучено до матеріалів справи довідку №08.7.0.0.0/38 від 26.11.2019 р. про розміри встановлених кредитних лімітів клієнту Фізичній особі-підприємцю Гуку Ростиславу Мар`яновичу, з якої вбачається, що відповідачу було встановлено такі кредитні ліміти: 17.01.2014р. - 65000,00 грн., 05.03.2014р. - 50000,00 грн., 17.04.2014р. - 46268,75 грн., 27.08.2015р. - 0,00 грн.

Відповідно до підписаної відповідачем 17.01.2014р. в системі інтернет-клієнт Приват24 заявки на гарантований платіж (доручення на договірне списання) №529, одержувачу було зараховано 39200,00 грн. за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до підписаної відповідачем 17.01.2014р. в системі інтернет-клієнт Приват24 заявки на гарантований платіж (доручення на договірне списання) №532, одержувачу було зараховано 20000,00 грн. за рахунок кредитних коштів.

Факт перерахування банком кредитних коштів на користь одержувачів, які вказані відповідачем у заявці №529 від 17.01.2014р. та у заявці №532 від 17.01.2014р. на загальну суму 59200,00 грн. підтверджується банківською випискою по рахунку клієнта (Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича) за період з 26.11.2001р. по 26.11.2019р.

Як вказано у заявці №529 від 17.01.2014р. та у заявці №532 від 17.01.2014р., термін повернення кредиту, наданого по цих заявках: 22.01.2014р.

Позивач у позовній заяві зазначає, що підписана відповідачем 02.03.2011р. заявка свідчить про те, що між банком і клієнтом (відповідачем) було укладено кредитний договір, який за своєю правовою природою є договором приєднання, та складається із вищевказаних Заяви, а також Умов та Правил надання банківських послуг.

За твердженням позивача, відповідач в порушення відповідних умов договору та приписів законодавства, не повернув кредитні кошти у передбачений договором термін та не сплатив в повному обсязі проценти за користування кредитом, внаслідок чого позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 192036,37 грн., з яких 46268,75 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 145767,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

При цьому позивач у позовній заяві зазначає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів відповідно до пункту 3.31.10.7. Умов та Правил надання банківських послуг становить 15 років.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив. Заперечення Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича зводяться до того, що відкриття поточного рахунку в АТ КБ «Приватбанк» не свідчить про приєднання саме до тих Умов та Правил надання банківських послуг, на які посилається позивач у позовній заяві, у відповіді на відзив та у поясненнях щодо предмета спору.

Також відповідач зазначає про те, що, оскільки за твердженням позивача заборгованість виникла у 2014р., то у відповідності до статті 256 та 257 Цивільного кодексу України, станом на момент звернення позивача з позовною заявою до суду трирічний строк позовної давності сплив.

Враховуючи наведене, відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а також стягнути з позивача судові витрати в розмірі 7200,00 грн. за підготовку справи та 8000 грн. очікуваних витрат пов`язаних з розглядом справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Як встановлено судом, 02.03.2011р. Фізичною особою-підприємцем Гуком Ростиславом Мар`яновичем підписано заяву б/н про відкриття поточного рахунку в АТ КБ «Приватбанк». Підписавши заяву, Фізична особа-підприємець Гук Ростислав Мар`янович погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування за Розрахунковими картками (що розміщені на сайті банку http://www.privatbank.ua, https://client-bank.privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитку печатки складають Договір банківського обслуговування.

Згідно з наданим банком розрахунком позовних вимог, заборгованість відповідача становить 192036,37 грн., з яких 46268,75 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 145767,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 02.03.2011р. про відкриття поточного рахунку в АТ КБ «Приватбанк», а також в підписаних відповідачем 17.01.2014р. в системі інтернет-клієнт Приват24 заявках на гарантований платіж (доручення на договірне списання) №529 та №532 процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на тарифи банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету від 02.03.2011р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що заявки на гарантований платіж (доручення на договірне списання) №529 та №532 від 17.01.2014р. на момент зарахування одержувачам кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві від 02.03.2011р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також у заявках на гарантований платіж (доручення на договірне списання) №529 та №532 від 17.01.2014р. домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов та Тарифи банку, на які посилається позивач, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд також зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві від 02.03.2011р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також у заявках на гарантований платіж (доручення на договірне списання) №529 та №532 від 17.01.2014р., які безпосередньо підписані відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Слід зазначити, що вищенаведене повністю узгоджується із позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5. цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02.03.2011р.

Враховуючи наведене, в даному випадку відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відсутні підстави вважати те, що сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності з трьох років, як це встановлено статтею 257 Цивільного кодексу України, до 15 років, як це зазначено в Умовах, на які посилається позивач.

Як встановлено судом, факт перерахування банком кредитних коштів на користь одержувачів, які вказані відповідачем у заявці №529 від 17.01.2014р. та у заявці №532 від 17.01.2014р. на загальну суму 59200,00 грн. підтверджується банківською випискою по рахунку клієнта (Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича) за період з 26.11.2001р. по 26.11.2019р.

В матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу 46268,75 грн. кредитних коштів (тіла кредиту), а тому вимога позивача про їх стягнення з відповідача є обгрунтованою.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву зробив заяву про застосування трирічного строку позовної давності, що передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України.

Статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Враховуючи те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності до 15 років, тому в даному випадку слід застосувати загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Як встановлено судом, термін повернення кредитних коштів, що перераховані одержувачам відповідно до заявок відповідача №529 та №532 - 22.01.2014р.

Таким чином, позивач починаючи з 23.01.2014р. протягом трьох років, тобто до 23.01.2017р. включно міг пред`явити позов до відповідача про стягнення 46268,75 грн. кредитних коштів (тіла кредиту), однак, як вбачається із матеріалів справи, такий позов пред`явлено 13.12.2019р., тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України.

Отже, зважаючи на те, що відповідачем зроблено заяву про застосування строку позовної давності і позивач звернувся до суду з позовною заявою з пропуском цього строку, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення 46268,75 грн. кредитних коштів (тіла кредиту) у зв`язку з пропуском позовної давності.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 145767,62 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом також слід відмовити, оскільки вказана вимога заявлена позивачем безпідставно, адже як встановлено судом, сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

При цьому суд зазначає, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 Цивільного кодексу України (3% річних) та 1048 Цивільного кодексу України (на рівні облікової ставки Національного банку України) позивач не пред`явив.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням №IHB99B2QV3 від 29.10.2019р. на суму 2880,55 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача, оскільки у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заявлених до стягнення відповідачем судових витрат на правову допомогу в розмірі 7200,00 грн. та 8000,00 грн. судових витрат пов`язаних з розглядом справи суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До матеріалів справи відповідачем долучено лише акт виконаних робіт про надання правової допомоги на суму 7200,00 грн. та розрахунок очікуваних витрат пов`язаних з розглядом справи на суму 8000,00 грн. Інших доказів понесення відповідачем вказаних судових витрат до матеріалів справи не долучено.

Разом з тим, до матеріалів справи відповідачем не долученого договору про надання правової допомоги, а відтак не можливо встановити, зокрема чи є оплатними послуги про надання правової допомоги тощо.

Отже, враховуючи те, що відповідачем не подано належних доказів на підтвердження понесення ним судових витрат на правову допомогу в розмірі 7200,00 грн. та 8000,00 грн. судових витрат пов`язаних з розглядом справи, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні заяви про їх стягнення з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до Глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 03.08.2020р.

Суддя М.М. Петрашко