РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2020Справа № 910/8019/19

За позовомАкціонерного товариства «РВС Банк»
доПриватного підприємства «Електрофарфор 2000»
простягнення 680 937,22 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники сторін:

від позивача:Лесь Ю.І.
від відповідача:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «РВС Банк» (надалі - «Банк») звернулося до Господарського сулу міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Електрофарфор 2000» (надалі - ПП «Електрофарфор 2000») про стягнення 432 035,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки позивачем було виплачено на користь бенефіціара грошові кошти на виконання умов договору про надання гарантії №Д-4005-17Г від 31.07.2017 та згідно банківської гарантії №4005-17Г від 01.08.2017, позивач набув право регресної вимоги до відповідача як принципала на суму 432 035,61 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

15.07.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував повністю з огляду на те, що позивачем були допущені істотні порушення умов договору про надання банківської гарантії, а саме вихід за межі прав та обов`язків при видачі банківської гарантії. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач гарантійні зобов`язання перед бенефіціаром у добровільному порядку виконані не були та не пред`явлено до відповідача регресну вимогу у строки, встановлені договором.

16.08.2019 представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 432 035,61 грн., проценти у розмірі 31 248,60 грн., пеню у розмірі 36 160,79 грн., 3% річних у розмірі 3 089,00 грн. та інфляційні у розмірі 848,95 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2019 вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2019, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019, провадження у даній справі зупинено до набрання рішенням у справі Господарського суду міста Києва №910/13667/19 законної сили.

26.12.2019 представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 432 035,61 грн., проценти у розмірі 77 766,41 грн., пеню у розмірі 88 880,97 грн., 3% річних у розмірі 7 741,00 грн. та інфляційні у розмірі 3 422,77 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 01.07.2020.

22.06.2020 представником позивача вкотре було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 413 431,20 грн., пеню у розмірі 124 449,54 грн., 30% річних у розмірі 136 441,58 грн. та інфляційні у розмірі 6 614,90 грн.

Розглянувши заяви позивача про збільшення позовних вимог суд відзначає наступне.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

В той же час, у поданих позивачем заявах про збільшення позовних вимог, позивачем додатково заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені, відсотків річних та інфляційних, які не були предметом первісно заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд розцінив подані позивачем заяви про збільшення позовних вимог, як заяви про зміну предмету позову без зміни підстав позову, відповідно визнав їх такими, що відповідали вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим прийняв їх до розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 01.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання з`явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 05.08.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представник позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.07.2017 між Банком та ПП «Електрофарфор 2000» (принципал) був укладений договір про надання гарантії №Д-4005-17Г (надалі - «Договір про надання гарантії»), відповідно до умов п. 1.1 якого за заявою принципала Банк надає на користь бенефіціара (Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго») гарантію, за якою зобов`язується сплатити бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі гарантійного випадку та дотримання умов гарантії та цього договору.

Пунктом 1.2 Договору про надання гарантії передбачено, що сума гарантії складає 413 431,20 грн.

За змістом п. 1.4 Договору про надання гарантії в редакції додаткової угоди №1 від 11.08.2017 гарантія вступає в силу з моменту видачі та діє по 29.01.2018 включно за якою зобов`язується сплатити бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі гарантійного випадку та дотримання умов гарантії та цього договору.

31.07.2017 відповідач підписав заяву про надання гарантії №4 належного виконання основного зобов`язання - договору поставки (по лоту 5-роз`єднувачі 330кВ) згідно тендерної документації на закупівлю товарів: 27.12.1 Апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл на напругу більше ніж 1000 В (31210000-1 Електрична апаратура для комутування та захисту електричних кіл, 31214110-3, затвердженої протоколом засідання тендерного комітету №88 від 28.12.2016.

01.08.2017 Банк видав Державному підприємству «Національна енергетична компанія «Укренерго» (бенефіціар) банківську гарантію №4005-17Г, відповідно до якої банк безвідклично та безумовно зобов`язався виплатити бенефіціару будь-яку суму в межах загальної суми цієї гарантії, що складає 413 431,20 грн., протягом 10 (п`яти) робочих днів з дати отримання гарантом письмової вимоги бенефіціара, у випадку порушення принципалом зобов`язань за договором. Гарантія вступала в силу з моменту видачі та діє до 12.12.2017 включно. Вподальшому момент дійсності гарантії було змінено до 29.01.2018.

07.08.2017 між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго», як покупцем, та ПП «Електрофарфор 2000», як постачальником, укладено договір поставки №04-1/2192-17, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю продукцію, за ціною, з характеристиками (якістю), у порядку та строки, що визначаються у додатку 1 до договору, в інших умовах договору, а також надати на свій ризик послуги шеф-монтажу, а покупець зобов`язується здійснити оплату належно поставленої продукції, належно наданої послуги на умовах договору.

28.01.2018 ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до Банку з вимогою №01/3329 від 25.01.2018 про сплату коштів за гарантією №4005-17Г у зв`язку з неналежним виконанням ПП «Електрофарфор 2000» умов договору поставки №04-1/2192-17 від 07.08.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2018 у справі №910/2693/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01.04.2019, стягнуто з Банку на користь ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» 413 431,20 грн. грошових коштів за гарантією.

03.05.2019 за меморіальним ордером №273 позивачем було сплачено на користь ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» 432 035,61 грн.

Регресною вимогою №501/1/19-БГ від 03.05.2019 позивач звернувся до відповідача, в якій просив сплатити на його користь грошові кошти у розмірі 432 035,61 грн., в тому числі: 413 431,20 грн. за банківською гарантією, 6 201,47 грн. витрат зі сплати судового збору, а також 12 402,94 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Спір у справі виник у зв`язку з неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача відшкодувати витрати за банківською гарантією №4005-17Г у розмірі 413 431,20 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, гарантією.

Згідно зі ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Суд зазначає, що гарантія може забезпечувати як грошове так і не грошове зобов`язання боржника, оскільки законом не встановлено будь-яких обмежень щодо можливості застосування такого способу забезпечення в залежності від правової природи основного зобов`язання.

При цьому, відповідальність гаранта перед кредитором носить виключно грошовий характер. При порушенні боржником основного зобов`язання гарант повинен лише сплатити грошову суму відповідно до умов гарантії, а не виконати забезпечене зобов`язання в натурі (передати товар, виконати роботи, надати послуги, тощо).

Відповідно до п. 2 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою НБУ 15.12.2004 № 639 (надалі - Положення) гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Відповідно до п. 5 розділу 1 Положення банк-гарант може надавати такі види гарантій: платіжні гарантії, гарантії повернення авансового платежу, тендерні гарантії (гарантії забезпечення пропозиції), гарантії виконання, гарантії повернення позики тощо.

Відповідно до ст. 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Суд зазначає, що гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником. Проте, особливістю гарантії є те, що її чинність не залежить від дійсності або чинності основного зобов`язання, що забезпечується гарантією. Отже, гарантійне зобов`язання носить самостійний характер по відношенню до основного зобов`язання.

Водночас, оскільки гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником, законне право вимоги кредитора до гаранта може виникнути лише у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 561 Цивільного кодексу України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Згідно з п. 5 глави 2 розділу 2 Положення гарантія вважається чинною з дати її видачі, якщо в ній не зазначено інше. Датою видачі гарантії вважається день надіслання бенефіціару або банку бенефіціара, або авізуючому банку, або банкам-кореспондентам повідомлення із зазначенням умов гарантії або дата, зазначена на поштовій квитанції, що свідчить про надіслання гарантії поштовим зв`язком, або день передавання її представнику бенефіціара або принципала для подальшого передавання її бенефіціару. Облік наданої гарантії здійснюється в день набрання нею чинності за відповідними позабалансовими рахунками.

01.08.2017 Банк видав Державному підприємству «Національна енергетична компанія «Укренерго» (бенефіціар) банківську гарантію №4005-17Г, відповідно до якої банк безвідклично та безумовно зобов`язався виплатити бенефіціару будь-яку суму в межах загальної суми цієї гарантії, що складає 413 431,20 грн., протягом 10 (п`яти) робочих днів з дати отримання гарантом письмової вимоги бенефіціара, у випадку порушення принципалом зобов`язань за договором. Гарантія вступала в силу з моменту видачі та діє до 12.12.2017 включно. Вподальшому момент дійсності гарантії було змінено до 29.01.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Таким чином, зобов`язання гаранта здійснити його виконання відповідно до умов гарантії виникає лише після порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. При цьому, для пред`явлення гаранту вимоги кредиторові достатньо лише факту порушення боржником виконання основного зобов`язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2018 у справі №910/2693/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01.04.2019, стягнуто з Банку на користь ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» 413 431,20 грн. грошових коштів за гарантією.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, обставини, які було встановлено у судовому рішенні по справі №910/2693/18, є преюдиційними та повторному доведенню не підлягають.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2018 у справі №910/2693/18 встановлено, що постачальник (ПП «Електрофарфор 2000») порушив виконання зобов`язань за договором поставки №04-1/2192-17 від 07.08.2017 в частині поставки товару у строки, встановлені таким договором.

За таких обставин, оскільки принципал порушив свої зобов`язання за договором поставки №04-1/2192-17 від 07.08.2017, а виконання принципалом зобов`язання було забезпечено банківською гарантією №4005-17Г від 01.08.2017, наданою Банком, враховуючи положення ч. 1 ст. 563 Господарського процесуального кодексу України, у гаранта виник обов`язок сплатити кредитору грошову суму відповідно до умов гарантії.

Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 563 Цивільного кодексу України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

28.01.2018 ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до Банку з вимогою №01/3329 від 25.01.2018 про сплату коштів за гарантією №4005-17Г у зв`язку з неналежним виконанням ПП «Електрофарфор 2000» умов договору поставки №04-1/2192-17 від 07.08.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2018 у справі №910/2693/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01.04.2019, стягнуто з Банку на користь ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» 413 431,20 грн. грошових коштів за гарантією.

03.05.2019 за меморіальним ордером №273 позивачем було сплачено на користь ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» 432 035,61 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Також у договорі про надання гарантії сторони домовились, що у разі виплати банком на вимогу бенефіціара коштів за гарантією, принципал зобов`язаний протягом 5 робочих днів з моменту отримання повідомлення від банку, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю відшкодувати банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати банку у валюті гарантії (п. 4.2 Договору про надання гарантії).

Отже, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок відшкодувати банку сплачену банківську гарантію, а у Банку виникло відповідне право регресної вимоги до ПП «Електрофарфор 2000».

Із матеріалів справи вбачається, що регресною вимогою №501/1/19-БГ від 03.05.2019 позивач звернувся до відповідача, в якій просив сплатити на його користь грошові кошти у розмірі 432 035,61 грн., в тому числі: 413 431,20 грн. за банківською гарантією, 6 201,47 грн. витрат зі сплати судового збору, а також 12 402,94 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки доказів відшкодування суми банківської гарантії відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з ПП «Електрофарфор 2000» гарантії у розмірі 413 431,20 грн. є правомірними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 124 449,54 грн., 30% річних у розмірі 136 441,58 грн. та інфляційних у розмірі 6 614,90 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.1 Договору про надання гарантії передбачено, що за порушення строків повернення банку коштів, сплачених банком за гарантією/сплати процентів, комісій та/або інших платежів за цим договором принципал сплачує банку пеню від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.2 Договору про надання гарантії якщо на вимогу бенефіціара банк виплачує кошти за гарантією, принципал зобов`язаний протягом 5 робочих днів з моменту отримання одержання повідомлення від банку, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю відшкодувати банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати банку у валюті гарантії. До повного такого відшкодування принципал сплачує банку проценти від суми боргу в розмірі 30% річних у валюті гарантії, за період з моменту виконання банком вимоги бенефіціара до моменту зарахування суми боргу на належні рахунки.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 124 449,54 грн., 30% річних у розмірі 136 441,58 грн. та інфляційних у розмірі 6 614,90 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з ПП «Електрофарфор 2000» на користь Банку відшкодування гарантії у розмірі 413 431,20 грн., пені у розмірі 124 449,54 грн., 30% річних у розмірі 136 441,58 грн. та інфляційних у розмірі 6 614,90 грн.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «РВС Банк» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Електрофарфор 2000» (01103, м. Київ, Залізничне шосе, 47, оф. 18; ідентифікаційний код 34729004) на користь Акціонерного товариства «РВС Банк» (04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58; ідентифікаційний код 39849797) грошові кошти у розмірі 413 431,20 грн., пеню у розмірі 124 449,54 грн., 30% річних у розмірі 136 441,58 грн., інфляційні у розмірі 6 614,90 грн. та судовий збір у розмірі 10 214,06 грн. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.08.2020.

Суддя В.П. Босий