РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2020Справа № 910/15747/19

Суддя Господарського суду міста Києва Ягічева Н. І., при секретарі судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "АЗОТ" (вул. Героїв Холодного Яру, 72, м. Черкаси, Черкаська область, 18014, )

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Кловський узвіз, буд. 9/1, м. Київ, 01021, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (вул. Смоленська, буд. 19 м. Київ 03057, )

про визнання недійсним договору

Представники сторін згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "АЗОТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про визнання недійсним договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /12-49743/ПЗ від 27.12.2016.

Позовні вимоги мотивовані, тим, що вказаний договір суперечить ст.32 ЗУ "Про ринок природного газу", Кодексу газотранспортної системи, Постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 "Про затвердження типового договору транспортування природного газу", а тому має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання на 04.12.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 підготовче засідання відкладено на 15.01.2020.

06.12.2019 через відділ діловодства суду відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість та неузгодженість з нормами чинного законодавства.

26.12.2019 через відділ діловодства суду позивач подав відповідь на відзив, в якій заперечив проти доводів відповідача, наведених у відзиві, та виклав підстави своїх заперечень.

09.01.2020 відповідач подав до суду заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

09.01.2020 відповідач подав через відділ діловодства суду заперечення на відповідь на відзив, де виклав свої пояснення щодо міркувань позивача, наведених у відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 задоволено заяву відповідача про залучення третьої особи, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Підготовче засідання відкладено на 05.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 19.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 судом за власною ініціативою продовжено строк підготовчого провадження до 27.02.2020, підготовче засідання відкладено на 04.03.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/15747/19 до судового розгляду по суті на 25.03.2020.

Судове засідання 25.03.2020 не відбулось з причин попередження виникнення та запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2020 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 20.05.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 12.06.2020.

11.06.2020 до відділу діловодства суду надійшли письмові пояснення від відповідача по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2020 судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 24.06.2020.

24.06.2020 від третьої особи на електронну пошту суду надійшли пояснення по суті справи, де також викладено клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2020 судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 05.08.2020.

26.06.2020 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення по суті справи, що раніше були надіслані суду електронною поштою.

За результатами розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити, що час розгляду справи є виправданим.

Згідно до з частинами першою та другою статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини другої цієї статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При цьому, суд враховує пріоритети, визначені частиною третьої статті 2, згідно до якої основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; … 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Враховуючи процесуальну поведінку учасників судового процесу, суд неодноразово відкладав судові засідання для забезпечення засад верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивності, а також змагальності сторін.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.1.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було би неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних критеріїв, вироблених практикою ЄСПЛ: складність справи, поведінка заявника, поведінка державних органів, значущість питання для заявника.

Представник позивача у судовому засіданні 05.08.2020 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

В судовому засіданні 05.08.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2016 між Публічним акціонерним товариством "АЗОТ" (далі - ПАТ "АЗОТ"; позивач; замовник;) та Акціонерним товариством "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз"; відповідач; газотранспортне підприємство) був укладений договір на транспортування природного газу №/12-49743/ПЗ (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору газотранспортне підприємство зобов`язалося надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов`язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та в порядку, що передбачені умовами договору.

Позивач, посилаючись на те, що укладений договір всупереч вимогам Кодексу газотранспортної системи не відповідає ані за змістом, ані за формою типовому договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497, а також на те, що позивач є неналежною стороною укладання договору, оскільки він не є ані оператором установки LNG, ані оператором газосховища, а отже умови укладення договору суперечать ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» та ст. 179, 184 Господарського кодексу України, звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним.

В свою чергу, відповідач проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що згідно ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» та п. 1 глави 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи газотранспортне підприємство не мало права відмовити в укладанні договору та зобов`язано забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі. При цьому, доводи позивача не є підставою для відмови в укладанні вказаного договору.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 628 та ст. 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Спірний договір за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Дійсність зобов`язань за договором транспортування магістральними трубопроводами природного газу №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016 була встановлена судовим рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.05.2017 у справі № 925/343/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2017.

Частиною 4. ст. 75 Господарського процесуального кодексу встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Доказів оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 04.05.2017 у справі № 925/343/17 учасниками справи не надано, а відтак наведені факти мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Про вільне волевиявлення сторін при укладанні договору №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016 свідчать також обставини, встановлені судом під час розгляду справи № 925/343/17, щодо виконання сторонами своїх зобов`язань по вказаному договору.

При цьому, помилковими є доводи позивача про те, що спірний договір має бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що він не відповідає вимогам Постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497", оскільки ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» не містить прямих чи опосередкованих заборон на укладання договору транспортування природного газу, зокрема, через його невідповідність типовому договору.

Постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 є підзаконним нормативно-правовим актом, тоді як згідно з наведеною ч.3 ст. 179 ГК України обов`язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону. Окрім того, зі змісту абз.4 ч.4 ст. 179 ГК України, згідно з яким сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови, не вбачається відповідної прямої вказівки закону щодо договору, на обов`язковості укладення якого наполягає позивач (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 925/1051/18).

В той час, як частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Тобто, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Тоді як, в даному випадку, будь-яких доказів на підтвердження порушення або невизнання прав та охоронюваних законом інтересів позивача не надано, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /12-49743/ПЗ від 27.12.2016.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами, а судом не встановлено підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 12.08.2020

Суддя Н.І. Ягічева