ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2020 р. Справа№ 910/843/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Андрієнка В.В.

Кропивної Л.В.

За участю секретаря судового засідання : Кулачок О.А.

За участю представників:

Від позивача: Шубак М.І. (ордер серія ВС №1012802 від 20.01.2020);

Від відповідача: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 (повний текст складено 23.06.2020)

у справі № 910/843/20 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс"

до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/843/20 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду грунтується на тому, що:

- відповідно до протоколу загальних зборів учасників Товариства було вирішено погодити укладення з банком кредитного договору на суму 2 950 000000,00грн. та уповноважити директора товариства на підписання такого договору. При цьому, жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку;

- тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності товариства.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що:

- під час укладення договору поруки мав місце обман з боку відповідача, який полягає у наданні недостовірних відомостей про те, що на час укладення договору поруки кредитні договори є забезпеченими заставою (іпотекою). Після виконання договорів поруки з`ясувалось, що будь-яке забезпечення, так само як і самі договори застави (іпотеки), відсутнє;

- обман полягає у тому, що на час укладення кредитного договору та договорів поруки, відповідач запевнив позивача у тому, що зобов`язання позичальників - ТОВ «Автотрейдінвест», ТОВ «Українська кабельна мережа», ТОВ «Центросталь», ТОВ «Вілоріс» перед відповідачем з повернення грошових коштів є забезпеченими заставою (іпотекою);

- натомість, після виконання 17 листопада 2016року позивачем своїх зобов`язань за договором поруки, позивач не отримав від відповідача жодних документів, які підтверджують обов`язок боржників за кредитними договорами, в тому числі і договори застави (іпотеки).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 колегією суддів у складі головуючого судді Пашкіної С.А., судді Буравльов С.І., Андрієнко В.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020, справу №910/843/20 призначено до розгляду на 11.08.2020.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2020 у зв`язку з виходом судді Буравльова С.І. у відпустку з 10.08.2020 у справі № 910/843/20 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу від 07.08.2020 у справі № 910/843/20 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Пашкіна С.А., судді: Андрієнко В.В., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляцйного господарського суду від 11.08.2020 колегією суддів у складі: головуючий суддя: Пашкіна С.А., судді: Андрієнко В.В., Кропивна Л.В. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі № 910/843/20.

В судове засідання 11.08.2020 не з`явився представник відповідача.

Враховуючи те, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, явка учасників судового процесу не визнана обов`язковою, неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги у справі по суті, судова колегія ухвалила розгляд апеляційної скарги у відсутності представника відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача судовою колегією встановлено.

16.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс», як позичальником, та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» укладено кредитний договір №4А16119Г з кредитним лімітом 2 950 000000,00грн. для фінансування поточної господарської діяльності позивача з терміном повернення кредиту - 10.11.2026.

Відповідно до п.А.6 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою в розмірі 10,5% річних.

Пунктом А.7 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань погашення/повернення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом за фіксованою ставкою в розмірі 21% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

На виконання умов кредитного договору банк перерахував позивачу кредитні кошти у розмірі 2 859 926 935,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням №28 від 17.11.2016.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись з позовом до суду, як на підставу для визнання недійсним кредитного договору позивач вказує на те, що такий договір укладено з порушенням чинного законодавства, а саме його укладення відбулося під впливом введення в оману, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України.

Так, на думку позивача, банк, володіючи повною фінансовою інформацією про товариство позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства позивача, висунув позивачу пропозицію, щодо можливості його участі у процедурі "трансформації" кредитного портфеля банку. Така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 №323/БТ, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.

При цьому, за твердженнями позивача, банк наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше, такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ "Приватбанк".

Таким чином, дії позивача із отримання кредитних коштів по кредитному договору №4А16119Г від 16.11.2019 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації зазначеного плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ.

Як стверджує позивач, обов`язковою умовою на якій наполягав позивач було набуття ним права власності на активи, що забезпечували зобов`язання "старих" боржників перед банком.

Так, на виконання вищезазначених домовленостей згідно плану "трансформації" 16.11.2016 між позивачем та відповідачем укладено договори поруки №4А13453И/П, №4У13653И/П, №4Ц13637И/П та №4В13645И/П.

Позивач вказує, що на виконання вказаних договорів поруки ним, як поручителем, були перераховані на користь відповідача грошові кошти в якості повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами боржників за договорами поруки на загальну суму 2 859 926 935,02грн.

При цьому, у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем умов п. 8 та п. 10 договорів поруки, позивач вважає, що відповідач не мав на меті передати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для позивача активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану "трансформації" (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів позивача в оману, щодо істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу №14/11/2016 від 14.11.2016 загальних зборів учасників товариства позивача вирішено погодити укладення з відповідачем кредитного договору на суму ,00 грн. та уповноважити директора позивача на підписання такого договору.

При цьому, жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю банку.

Тобто, як обгрунтовано зазначає місцевий господарський суд, кредитний договір укладено виключно для фінансування поточної діяльності товариства позивача.

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваних позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Положеннями статті 558 Цивільного кодексу України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними. Відповідно до частини 3 статті 556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Викладене підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

В силу ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

Частиною 1 ст.626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У пункті 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Кредитний договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі.

Доводи позивача в апеляційій скарзі про те, що: під час укладення договорів поруки мав місце обман з боку відповідача, який полягає у наданні недостовірних відомостей про те, що на час укладення договору поруки кредитні договори є забезпеченими заставою (іпотекою), після виконання договорів поруки з`ясувалось, що будь-яке забезпечення, так само як і самі договори застави (іпотеки) відсутнє; обман полягає у тому, що на час укладення кредитного договору та договорів поруки, відповідач запевнив позивача у тому, що зобов`язання позичальників - ТОВ «Автотрейдінвест», ТОВ «Українська кабельна мережа», ТОВ «Центросталь», ТОВ «Вілоріс» перед відповідачем з повернення грошових коштів є забезпеченими заставою (іпотекою) - не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки вказаний кредитний договір укладено на погоджених в ньому умовах, а отримання позивачем грошових коштів відбулося саме для цілей фінансування поточної діяльності товариства позивача.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов`язують можливість визнання кредитного договору недійсним, у зв`язку з чим судом обгрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273-279, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі № 910/843/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/843/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 13.08.2020

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді В.В.Андрієнко

Л.В. Кропивна