ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.08.2020 Справа № 920/454/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Резніченко О.Ю. при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши матеріали справи № 920/454/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Індичка" (42323, Сумська область, Сумський район, село Кровне, вул. Гірська, 39, ; електронна адреса: ),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Куземинський масло пресовий завод" (42752, Сумська область, Охтирський район, село Куземин, вул. Зінківська, 51, ; електронна адреса: ),

про стягнення 1 041 735,00 грн заборгованості за Договором поставки № 01/2020 від 02.01.2020,

за участю представників сторін:

від позивача: Кіріченко Р.М.,

від відповідача: не прибув.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 1 041 735,00 грн, заборгованості за Договором поставки № 01/2020 від 02.01.2020. А також просить суд стягнути з відповідача 15 626,02 грн витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 18.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, а ухвалою ві 17.06.2020 відкладено підготовче засідання на 08.07.2020.

Ухвалою суду від 08.07.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 04.08.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 10.08.2020 надав усні пояснення в обґрунтування своєї позиції по справі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 10.08.2020 не прибув, відзив на позовну заяву не подав, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відзиву відповідача за наявними у ній матеріалами.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Слід також відзначити, що у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 02.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Індичка" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Куземинський маслопресовий завод" (покупець, відповідач) був укладений Договір поставки № 01/2020 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник (відповідач) зобов`язується передати у встановлений договором термін товар (макуху соєву) у власність покупця (позивача), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Згідно з п. 2.1. найменування, ціна та кількість товару, який поставляється вказується у видаткових накладних та специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що загальна кількість товару, що поставляється за договором, визначається шляхом підсумовування кількості товару, зазначеного у видаткових накладних. Загальна орієнтовна кількість товару вказується у специфікаціях до даного Договору.

Відповідно до підпункту 4.2. укладеного договору позивач прийняв на себе зобов`язання проводити оплату за товар в наступному порядку: 80 % оплати від вартості відповідної поставленої партії товару згідно специфікації до договору та 20% оплата після належного виконання постачальником пунктів 3.3 та 5.4 договору. За домовленістю сторін можлива 100 % передплата за кожну погоджену сторонами партію товару відповідно до реквізитів постачальника (відповідача у справі).

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ним відповідно до укладеного договору в повному обсязі виконано прийняті на себе зобов`язання щодо 100 % оплати товару на загальну суму 1 041 735,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 28731 від 16.04.2020 та № 28600 від 08.04.2020.

Позивач 07 травня 2020 позивач звернулось до відповідача з претензією вих. № 235 з вимогою про повернення суми передплати в розмірі 1 041 735,00 грн на розрахунковий рахунок позивача протягом 2-х банківських днів.

Проте, в матеріалах справи відсутні відповіді на означену претензію, чи докази оплати.

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати..

Судом встановлено, що факт виконання позивачем щодо здійснення попередньої оплати вартості товару на суму 1 041 735,00 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а відповідач взяті на себе зобов`язання за зазначеним договором щодо поставки товару не виконав, доказів зворотнього чи аргументованих заперечень проти вимог позивача відповідач до суду не подав, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 1 041 735,00 грн попередньої оплати за товар по договору від 02.01.2020 № 01/2020.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статями 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Куземинський маслопресовий завод" (42752, Сумська область, Охтирський район, с. Куземин, вул. Зіньківська, 51, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Індичка" (42323, Сумська область, Сумський район, с. Кровне, вул. Гірська, 39, ) 1 041 735,00 грн боргу та 15 626,02 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.08.2020.

Суддя О.Ю. Резніченко