СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2020 р. Справа № 922/1519/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю прокурора - Ногіна О.М., службове посвідчення №054876 від 15.01.2020,

та представників сторін:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу прокурора (вх.№1956) на ухвалу господарського суду Харківської області від 07.06.2019 (суддя Жигалкін І.П., повний текст складено 10.06.2019) у справі №922/1519/19

за позовом Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави, в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, м. Київ

до Фізичної особи - підприємця Холодної Ірини Сергіївни, м. Харків

про стягнення 22 455,65 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.06.2019 у справі №922/1519/19 позовну заяву повернуто Харківській місцевій прокуратурі № 4 на підставі п.4 ч.5 ст.174 Господарського процесуального кодексу України.

В наведеній ухвалі суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, відповідно до якої, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що Державна служба України з безпеки на транспорті має повноваження та можливість для самостійного звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим, відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Прокурор із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить цю ухвалу скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що зазначення прокурором в позові про те, що Уктрансбезпека самостійно не вжито заходів щодо стягнення в судовому порядку з відповідача заборгованості є обґрунтуванням в розумінні ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та не потребує обов`язкового додаткового підтвердження доказами. Як зазначає прокурор, з листа начальника управління Укртрансбезпеки в Запорізькій області від 28.03.2019 вбачається те, що позивачем не було вжито заходів із захисту інтересів держави шляхом стягнення з ФОП Холодної І.С. заборгованості в судовому порядку, що є підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом та представництва інтересів держави в суді.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів прокурора заперечує та зазначає про відсутність обставин, які б надавали можливість саме прокурору, а не позивачу, звертатися до суду з цим позовом. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав.

В судове засідання 04.08.2020 відповідач не з`явився.

27.07.2020 відповідач телефонограмою суду №012844 (а.с.156) був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Ухвала суду від 21.07.2020, якою розгляд справи призначено на 04.08.2020, направлялась на адресу відповідача, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_2.

Також ухвала суду від 21.07.2020 направлялася на повідомлену суду прокурором в позовній заяві та апеляційній скарзі адресу відповідача: АДРЕСА_1 .

Однак, обидва поштові відправлення повернулися підприємством зв`язку з довідками про невручення «у зв`язку із відсутністю адресата».

Згідно ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця знаходження ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідач не повідомляв суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідач телефонограмою був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, судом апеляційної інстанції дотримано вимоги статті 120 ГПК України.

Позивач надав суду клопотання від 30.07.2020 про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибуття представника Ткаченко Л.М. в судове засідання, оскільки з 27.07.2020 по 16.08.2020 вона перебуватиме у відпустці.

Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Судова колегія враховує, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою.

У клопотанні заявником жодним чином не обґрунтовано, які саме обставини підлягають встановленню та з`ясуванню саме у судовому засіданні та потребують присутності представника в судовому засіданні.

Колегія суддів враховує також, що позивач, з огляду на перебування представника Ткаченко Л.М. у відпустці, не був позбавлений права забезпечити явку іншого свого представника в судове засідання.

Справа не розглядається судом по стуі.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви.

Відповідно до положень статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Провадження у цій справі зупинялося до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справ №912/2385/18 та №587/430/16-ц, з метою дотримання єдності судової практики стосовно застосування ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Судова колегія враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України, якими до основних засад судочинства віднесено, зокрема, розумні строки розгляду справи судом, що, також є одним з елементів права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 Верховний Суд зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, позивач належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції належним чином повідомлено позивача про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності його представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Харківська місцева прокуратура № 4 звернулась до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державної служби України з безпеки на транспорті з позовом до Фізичної особи - підприємця Холодної Ірини Сергіївни про стягнення 22 455,65 грн. матеріальних збитків, завданих державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що 31.08.2018 працівниками Укртрансбезпеки складено акт про перевищення транспортним засобом відповідача нормативних вагових параметрів та складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, відповідно до якого, її розмір складає 705,60 євро.

Як зазначає прокурор, відповідач не сплатив самостійно плату за проїзд в розмірі 22455,65 грн. у встановленому законом порядку та в строк, визначений в повідомленні Укртрансбезпеки від 22.11.2018.

Прокурор в позові зазначив, що підставою для представництва прокурором інтересів держави у цій справі є невжиття Укртрансбезпекою самостійно заходів одо стягнення в судовому порядку з відповідача нарахованої та несплаченої плати за проїзд автомобільними дорогами транспортним засобом, вагові параметри якого перевищують нормативні. Як вказує прокурор, несплата відповідачем коштів тягне за собою ненадходження коштів до Державного бюджету України, що суттєво порушує інтереси держави та є підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом.

До позову додано лист №1905/26-19 від 28.03.2019, яким Укртрансбезпека повідомила Прокуратуру Харківської області про те, що у неї відсутні повноваження на звернення до суду з позовами про стягнення грошових коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів, що підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 06.06.2018 у справі №820/1203/17. Крім того, Уктрансбезпека повідомила про відсутність у неї коштів для сплати судового збору за подання відповідних позовних заяв. У зв`язку з викладеним, Укртрансбезпека просила прокуратуру розглянути можливість звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки на підставі ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.180).

Листом №04-22-29-19 від 07.05.2019 прокурор повідомив Укртрансбезпеку про звернення до Господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки про стягнення з ФОП Холодної І.С. грошових коштів в розмірі 705,60 євро (матеріальних збитків, завданих державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування), розрахованих згідно акту від 31.10.2018 (а.с.205).

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру", у випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів держави в суді.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, … в тих випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі "Менчинська проти Росії" (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35).

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За положеннями частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Аналіз положень частин статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 справі №912/2385/18:

«Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим» .

Судова колегія приймає до уваги наступне.

Згідно ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт», на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює нарахування, у разі виявлення порушень, та вжиття заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі-Положення), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті (п.3 Положення).

Підпунктом 15, 27 пункту 5 Положення передбачено, що Уктрансбезпека здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З аналізу наведених положень вбачається, що Державна служба України з безпеки на транспорті має повний обсяг процесуальної дієздатності щодо захисту майнових інтересів держави, оскільки відповідні повноваження передбачені статтею 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та пп. 2, 15, 27 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті.

В постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 06.06.2018 у справі №820/1203/17 не зазначено про те, що Укртрансбезпеку не наділено правом звернення до суду щодо стягнення грошових коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів, як помилково вважає позивач, а зроблено вказівку лише на неможливість такого звернення саме в порядку адміністративного судочинства.

Наявність у Укртрансбезпеки права та повноважень на звернення до суду з позовами про стягнення плати за проїзд транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні підтверджено також Верховним Судом в постанові від 12.11.2019 у справі №904/31/19.

Звертаючись до суду з цим позовом прокурор зазначив, що Державна служба України з безпеки на транспорті є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

При цьому, прокурором вказано, що Державна служба України з безпеки на транспорті маючи відповідні повноваження не вживає належних та ефективних заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з відповідача в судовому порядку заборгованості перед державним бюджетом України з плати за проїзд.

До позову прокурором надано лист Державної служби України з безпеки на транспорті №1905/26-19 від 28.03.2019, в якому остання повідомила прокурора про те, що з 2018 року кошти від перевізника на погашення заборгованості не надійшли. Водночас, Укртрансбезпека вважає, що в неї відсутні повноваження для звернення до суду з відповідним позовом, а також відсутнє фінансування для здійснення витрат, пов`язаних з його пред`явленням та просить прокурора розглянути можливість щодо представництва інтересів держави особі Укртраснбезпеки в суді.

Таким чином, в позові прокурор в обґрунтування підстав для представництва зазначив про причини незвернення позивача до суду з цим позовом.

В позові прокурором обгрунтовано існування обставин загрози порушення інтересів держави, оскільки несплата відповідачем плати за проїзд тягне за собою ненадходження коштів до Державного бюджету України.

Судова колегія враховує, що Укртрансбезпека обізнана про можливе порушення інтересів держави, що полягає у ненадходженні до Державного бюджету України плати в розмірі 22455,65 грн. за проїзд автомобільними дорогами великоваговим транспортним засобом, про що свідчить її лист на адресу прокурора №1905/26-19 від 28.03.2019.

Проте, протягом тривалого часу позивач не вживає заходів зі звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів.

Вказане є свідченням бездіяльності та неналежного виконання Укртрансбезпекою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави.

Прокурор повідомив Укртрансбезпеку про намір звернутися до Господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки про стягнення з ФОП Холодної І.С. грошових коштів в розмірі 705,60 євро, що підтверджується листом №04-22-29-19 від 07.05.2019 (а.с.205).

Отже, прокурором дотримано вимоги ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для представництва та захисту інтересів держави в суді.

За вказаних обставин, господарський суд Харківської області дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звернення прокурора до суду з цим позовом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на відсутність встановлених процесуальним законом підстав для повернення позовної заяви прокурору на підставі п.4 ч.5 ст.174 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є підставою для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали господарського суду Харківської області від 07.06.2019 року у цій справі з передачею справи на розгляд до господарського суду Харківської області.

Щодо розподілу судових витрат в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія зазначає, що розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, повинен бути здійснений судом першої інстанції за наслідками вирішення спору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.270, 271, п.6 ч.1 ст.275, п.4 ч.1 ст.280, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 07.06.2019 року у справі №922/1519/19 скасувати.

Справу №922/1519/19 направити для розгляду до господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.08.2020р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя С.В. Барбашова