номер провадження справи 33/24/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2020 Справа № 908/762/20

м. Запоріжжя Запорізької області

Суддя Господарського суду Запорізької області Мірошниченко М.В.

При секретарі судового засідання Непомняща Н.П.

Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/762/20

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач" (69069, м. Запоріжжя, Дніпровське шосе, буд. 9)

про стягнення суми

За участю представників сторін:

від позивача: Власов Є.В. - довіреність № 22 від 01.01.2020

від відповідача: Літовченко Г.В.- довіреність № б/н від 04.12.2019

СУТНІСТЬ СПОРУ

20.03.2020 у Господарський суд Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 007-33/4480 від 16.03.2020) Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач" про стягнення 2609850,06 грн. основного боргу за спожиту активну електричну енергію за період: серпень-грудень 2018, 1109692,58 грн. пені, 131467,86 грн. інфляційних втрат, 102107,07 грн. 3% річних.

Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 20.03.2020 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/762/20 та визначено до розгляду судді Мірошниченко М.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.03.2020 суддею Мірошниченко М.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/762/20 за правилами загального позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження 33/24/20. Підготовче засідання призначено на 21.04.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020 з власної ініціативи суду продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів - до 24.06.2020 включно, відкладено підготовче засідання на 26.05.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.05.2020 відкладено підготовче засідання на 24.06.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.06.2020 закрите підготовче провадження у справі № 908/762/20. Продовжено строк розгляду по суті справи № 908/762/20 на підставі Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Призначено справу до судового розгляду по суті на 03.08.2020.

У судове засідання 03.08.2020 з`явилися представники сторін.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 03.08.2020 справу розглянуто, оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати електричної енергії за договором про постачання електричної енергії № 54 від 01.06.2010, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 2609850,06 грн. за період з серпня по грудень 2018. Відповідачу були нараховані пеня, 3% річних та сума інфляційних втрат. Позов обґрунтований ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 625 ЦК України, ст.ст. 275, 276 ГК України, умовами договору про постачання електричної енергії № 54 від 01.06.2010.

Відповідач у відзиві, що надійшов до суду 14.04.2020, позов визнав частково у сумі 2609850,06 грн. заборгованості за спожиту електроенергію в серпні-грудні 2018, 102107,07 грн. 3% річних та 131467,86 грн. інфляційних. Зазначено про визнання відповідачем факту порушення основного грошового зобов`язання зі сплати боргу за спожиту електроенергію та строків його порушення. Заявлено про сплив строку позовної давності щодо пені. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення 1109692,58 грн. пені просив відмовити.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що за умовами договору період нарахування пені не обмежується шестимісячним строком, оскільки термін пені відповідно до п. 4.2.1 договору встановлений «до дати фактичної оплати». Оскільки відповідачем основний борг не сплачений до теперішнього часу, перебіг строку позовної давності в один рік для стягнення пені не застосовується. Посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 по справі № 3-53гс15.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач зазначив, що сторони погодили збільшений строк нарахування штрафних санкцій, проте не погодили збільшення річного строку позовної давності щодо стягнення пені.

22.05.2020 від позивача надійшло письмове пояснення, 26.05.2020 відповідач подав заперечення на пояснення позивача. 23.06.2020 позивач подав додаткові пояснення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ

01.06.2010 між Публічним акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" (постачальник електричної енергії за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Запорізький завод "Перетворювач" (споживач, відповідач) укладений договір про постачання електричної енергії № 54 за умовами якого (розділ 1), постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 1 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу", а споживач оплачує постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точки продажу електричної енергії визначаються додатком № 2 "Точки продажу електричної енергії споживачу".

Під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (п. 2.1 договору № 54).

Згідно з п. 2.3.4 договору споживач зобов`язався оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами Додатка № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та Додатка № 5 "Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії".

Відповідно до п. 3.1.1 договору постачальник має право отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, та інші платежі, обумовлені цим договором.

Відповідно до п. 7.4 договору розрахунки за активну електроенергію здійснюються згідно Додатка № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" з урахуванням умов Додатка № 7 "Порядок визначення вартості мінімального обсягу електричної енергії в точці обліку".

За умовами п. 9.4 договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2009. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною з сторін не буде заявлено про припинення його дії.

Сторонами до договору підписаний, зокрема, Додаток № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" (у редакції додаткової угоди № 11/1 від 01.06.2014).

У пунктах 1, 6 Додатку № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" сторони погодили, що розрахунковим вважається період з 00 годин першого числа до 24 годин останнього поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на рахунок постачальника електричної енергії, вказаний в п. 10 договору. За дату оплати приймається дата, на яку були зараховані кошти на рахунок постачальника електричної енергії. За підсумками розрахункового періоду постачальник електричної енергії виписує споживачу рахунок або платіжну-вимогу доручення для остаточного розрахунку. Сума платежу при остаточному розрахунку визначається, виходячи з тарифів на активну електроенергію та фактичного обсягу спожитої електричної енергії, згідно даних наданого споживачем "Акта про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію" з урахуванням сум платежів, що надійшли від споживача.

У пункті 4 Додатку № 4 визначено, що споживач не пізніше 14-00 годин 2-го робочого дня місяця, наступного за розрахунковим, направляє свого представника до постачальника електричної енергії для подання у двох примірниках, підписаних уповноваженою особою споживача та скріплених його печаткою: "Акта про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію" за формою Додатка № 5.1; "Акта звірки обсягу споживання електричної енергії, відпущеної постачальником електричної енергії за тарифами, диференційованими за періодами часу" за формою Додатка № 5.4. Постачальник електричної енергії підписує подані акти та один примірник повертає споживачу. Постачальник електричної енергії підписує подані акти та один примірник повертає споживачу.

Згідно з пунктом 9 рахунки направляються постачальником споживачу поштою рекомендованим листом, нарочним або віддаються уповноваженому представнику споживача під розпис у пронумерованому, прошнурованому та скріпленому печаткою постачальника журналі.

Пунктом 10 Додатку № 4 встановлено, що споживач зобов`язаний у термін, що не перевищує 5 операційних днів з дня отримання рахунку або платіжної вимоги-доручення, здійснити оплату рахунка або платіжної вимоги-доручення, що направляється йому постачальником електричної енергії. Датою отримання рахунка або платіжної вимоги-доручення вважається: при направленні рекомендованим листом - дата, зазначена на фінансовому чеку поштового відділення, що підтверджує відправлення, з урахуванням поштового пробігу документа (по місту - 3 дні, по області - 5 днів, по Україні - 7 днів); у випадку вручення рахунка або платіжної вимоги-доручення уповноваженому представнику споживача під розпис в журналі - дата зазначена у журналі; при направленні нарочним - дата вручення споживачу.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Ккожна сторона повинна прийняти всі міри, необхідні для належного виконання зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у встановлений строк.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ "Запоріжжяобленерго" на виконання договору постачання електричної енергії № 54 від 01.06.2010 було поставлено відповідачу електричну енергію, щомісячно виписувалися відповідні рахунки:

- рахунок № 54/8а від 31.08.2018 на суму 356952,82 грн. (за серпень 2018, спожито 174475 кВт.год.), отриманий відповідачем 05.09.2018; оплата відповідачем не здійснена; кінцевий термін оплати - 12.09.2018;

- рахунок № 54/9а від 30.09.2018 на суму 387528,31 грн. (за вересень 2018, спожито 189420 кВт.год.), отриманий відповідачем 02.10.2018; оплата відповідачем не здійснена; кінцевий термін оплати - 09.10.2018;

- рахунок № 54/10а від 31.10.2018 на суму 470687,52 грн. (за жовтень 2018, спожито 227929 кВт.год.), отриманий відповідачем 05.11.2018; оплата відповідачем не здійснена; кінцевий термін оплати - 12.11.2018;

- рахунок № 54/11а від 30.11.2018 на суму 685989,12 грн. (за листопад 2018, спожито 332220 кВт.год.), отриманий відповідачем 04.12.2018; оплата відповідачем здійснена; кінцевий термін оплати - 11.12.2018;

- рахунок № 54/12а від 31.12.2018 на суму 708692,29 грн. (за грудень 2018, спожито 343215 кВт.год.), отриманий відповідачем 03.01.2019; оплата відповідачем здійснена» кінцевий термін оплати - 11.01.2019.

Таким чином, позивачем поставлено відповідачу електроенергії на загальну суму 2609850,06 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

У матеріалах справи містяться копії підписаних сторонами без зауважень та заперечень актів про спожиту активну електричну енергію за період з серпня по грудень 2018 включно.

Відповідач наявну заборгованість не заперечив, позовні вимоги в частині стягнення заявленої суми основного боргу в розмірі 2609850,06 грн. визнав повністю, про що зазначив у письмовому відзиві.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом ч. 1 ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Пунктом 6 ст. 236 ГПК України визначено, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Оскільки визнання відповідачем позову в частині основного боргу не суперечить закону, судом не встановлено порушення у зв`язку з цим прав та інтересів інших осіб, суд дійшов до висновку про можливість прийняття визнання позову відповідачем в частині основного боргу.

Таким чином, з відповідача на користь позивача стягується 2609850,06 грн. основного боргу за спожиту активну електричну енергію за період з серпня по грудень 2018 включно.

За порушення грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача 102107,07 грн. 3% річних за загальний період з 13.09.2018 по 13.03.2020 та 131467,86 грн. інфляційних втрат за загальний період: жовтень 2018 - січень 2020.

Відповідач у відзиві зазначив про визнання ним позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором № 54 підтверджено матеріалами справи.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №№ 703/2718/16-ц, 646/14523/15-ц.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство" надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за заявлені позивачем періоди, суд встановив, що розрахунки здійснені правильно, позов в цій частині відповідачем визнано, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 102107,07 грн. 3% річних та 131467,86 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

У зв`язку з порушенням відповідачем термінів оплати за договором № 54, позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1109692,58 грн. пені, нарахованої за загальний період із 13.09.2019 по 13.03.2020.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Пунктом 4.2.1 договору передбачено, що за недотримання термінів сплати рахунків або платіжних вимог-доручень за активну електроенергію (п. 10 додатка № 4 «Порядок розрахунків за активну електричну енергію») та за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню за весь період часу, протягом якого не виконане зобов`язання по сплаті, в розмірі 0,5% від суми платежу за кожний день прострочення (але не більш подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування пені) по день фактичної оплати.

Оскільки у пункті 4.2.1 укладеного сторонами договору визначено, що пеня сплачується за весь період часу, протягом якого не виконано зобов`язання по сплаті по день фактичної оплати, сторонами передбачено більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідач проти вказаної обставини не заперечив, зазначивши про це у відзиві, а також заявив про сплив строку позовної давності в один рік стосовно вимоги про стягнення пені.

Позивач, у свою чергу, заявив, що оскільки пунктом 4.2.1 договору було встановлено термін нарахування пені до дати фактичної оплати та відповідач основний борг не сплатив, то у даному випадку перебіг строку позовної давності в один рік для стягнення пені не застосовується. Позивач посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 15.04.2015 по справі № 3-53гс15, та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2015 у справі № 910/6379/14.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами ст. 257, ч. 2 ст. ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 цього Кодексу позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Приписами ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 253, ч. 1 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до п.п. 2.3, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (яка є чинною), якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних відносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред`явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом (п. 4.3 зазначеної Постанови).

Умов щодо збільшення позовної давності, встановленої законом, укладений сторонами договір № 54 від 01.06.2010 не містить. Не надано суду доказів досягнення згоди щодо такої умови й в інших документах, якими обмінювалися сторони, і які б свідчили про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 15.04.2015 по справі № 3-53гс15, та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2015 у справі № 910/6379/14 судом до уваги не приймаються, оскільки дані постанови містять висновки щодо визначення у договорі періоду нарахування пені, який не обмежується шестимісячним строком, встановленим ч. 6 ст. 232 ГК України. При цьому у вказаних постановах не викладено правових висновків щодо спеціальної позовної давності в один рік, встановленої для стягнення пені.

Позивач нараховує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ окремо за кожним рахунком, визначаючи початком нарахуванні пені день, який слідує за останнім днем виконання зобов`язання з оплати.

У даному випадку, перебіг позовної давності починається від наступного дня, коли повинен був бути оплачений кожний з вказаних вище рахунків та закінчується через рік, у відповідні місяць та число.

Позовна заява була подана до Господарського суду Запорізької області 20.03.2020, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. Відтак, у межах встановленого строку позовної давності позивач має право стягнути пеню, починаючи з 20.03.2019.

Зробивши перерахунок пені за кожним рахунком окремо у межах строку позовної давності з урахуванням визначеного позивачем кінцевого строку нарахування пені - 13.03.2020, судом встановлено, що пеня за рахунком № 54/8а складає 110862,76 грн., пеня за рахунком № 54/9 складає 120358,94 грн., пеня за рахунком № 54/10а складає 146186,62 грн., пеня за рахунком № 54/11а складає 213055,21 грн., пеня за рахунком № 54/12а складає 220106,38 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню у загальній сумі 810569,91 грн. У стягненні 299122,67 грн. пені судом відмовляється у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідач зазначив про пропуск позивачем позовної давності щодо стягнення пені взагалі, однак, як зазначено судом вище, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову.

На підставі викладеного вище, позов у цілому задовольняється судом частково.

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у частині стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат у загальній сумі 2843424,99 грн., суд вважає за необхідне повернути позивачу на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України з державного бюджету 21325,69 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.

У зв`язку зі сплатою позивачем при зверненні до суду судового збору у розмірі більшому, ніж визначено Законом України «Про судовий збір», суд, у разі подання позивачем відповідного клопотання, має повернути ухвалою позивачу з державного бюджету 2,14 грн. зайво сплаченого при поданні позову судового збору.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача стягується 33484,24 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 130, 191, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач" (69069, м. Запоріжжя, Дніпровське шосе, буд. 9, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14, код ЄДРПОУ 00130 (два мільйони шістсот дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) грн. 06 коп. основного боргу за спожиту активну електричну енергію за період: серпень-грудень 2018, 131467 (сто тридцять одна тисяча чотириста шістдесят сім) грн. 86 коп. інфляційних втрат, 102107 (сто дві тисячі сто сім) грн. 07 коп. 3% річних, 810569 (вісімсот десять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 91 коп. пені, 33484 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят чотири) грн. 24 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Постановити ухвалу про повернення Публічному акціонерному товариству "Запоріжжяобленерго" з державного бюджету 21325,69 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, пп. 17.5 п. 17 розділу XI Перехідних положень ГПК України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано - 10 серпня 2020.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя М.В. Мірошниченко