ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/819/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджигруп", м.Харків
до Державного підприємства "Гутянське лісове господарство", смт.Гути
про стягнення 136273,82 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

18.03.2020 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерджигруп" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Гутянське лісове господарство" про стягнення за договором підряду №25/02/19 від 25.02.19 року 136273,82 грн., з яких 118029,36 грн. боргу, 2231,24 грн. 3% річних, 16013,22 грн. пені.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.03.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/819/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

Копію даної ухвали відповідач отримав 23.04.2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням, однак, відзив на позов не надав.

За таких обставин справа розглядається за наявними матеріалами, з урахуванням ч.4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України щодо продовження строків через карантин.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

25 лютого 2019 року між Державним підприємством «ГУТЯНСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО» (далі - Відповідач) і Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРДЖИГРУП» (далі - Позивач) було укладено Договір підряду №25/02/19 (далі - Договір), за яким Позивач зобов`язаний був виконати роботи із встановлення та монтажу КТПК в селі Пильнянка Краснокутського району Харківської області, а Відповідач у встановлений договором строк зобов`язаний оплатити виконані роботі вартістю 516167,87 грн., в т.ч. 86027,98 грн. ПДВ.

17 квітня 2019 року між Позивачем і Відповідачем підписано Додаткову угоду №1 до Договору №25/02/19, якою сторони погодили внести зміни до Договору №25/02/19 та погодили нову вартість робіт у розмірі 530963,66 грн.

Згідно з платіжними дорученнями №№768, 769, 770, 771, 772 від 26.02.2019 року на банківський рахунок Позивача Відповідачем перераховано передплату за Договором в розмірі 412934,30 грн., з урахуванням ПДВ. Таким чином, граничний строк виконання робіт - 26.08.2019 року.

27 червня 2019 року між Позивачем та Відповідачем підписано Акт №1 приймання-здачі виконаних робіт за Договором на загальну суму 530963,66 грн. з урахуванням ПДВ. Акт підписано сторонами без зауважень.

Згідно з п.3.3. Договору Відповідач зобов`язаний перерахувати Позивачу остаточну оплату протягом п`яти банківських днів з моменту підписання Акту виконаних робіт. Відповідач вважає, що строк оплати за Договором сплив 04.07.2019 року.

Заборгованість відповідачем не сплачена, що стало підставою для звернення до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.20 цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно із положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, ч.1 ст.193 ГК України, ст.526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст.193 ГК України та ст.525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржником виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 1 статті 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч.2 ст.837 ЦК України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч.4 ст.882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, роботи, передбачені вищезазначеним договором в строки, визначені договором, виконані Підрядником у повному обсязі.

Ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.4 ст.882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

У свою чергу, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Враховуючи, що роботи виконані в повному обсязі, прийняті відповідачем без зауважень, то позивач об`єктивно має право розраховувати на отримання оплати за виконану ним роботу.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав повністю, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом №1 приймання-здачі виконаних робіт від 27.06.2019 року (а.с.28-29).

Ст.610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та повністю не розрахувався за виконані підрядні роботи у визначений умовами договору строк, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором на суму 118029,36 грн., а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу є правомірними, обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи і тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 16013,22 грн. пені суд встановив наступне.

Відповідно до п.6.1 Договору сторони погодили за прострочення оплати замовником сплату пені підряднику в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від ціни Договору за кожен день такої прострочки.

Таким чином, за прострочення сплати Позивачем нараховано Відповідачу пеню. Нарахування штрафних санкцій відповідачем розпочинається 05.07.2019 року та припиняється 04.01.2020р. включно.

Судом встановлено, що граничний строк оплати за Договором був 05.07.2019 року включно (п`ятий банківський день з дати підписання Акту - 27.06.2019 року, з урахуванням свята та вихідних).

Отже, прострочка платежу з боку відповідача розпочалася з 06.07.2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 ГК України зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).

Перевіривши періоди нарахування та арифметичний розрахунок позивача по нарахуванню 16013,22 грн. пені, з урахуванням встановленого судом дня початку прострочки платежу - 06.07.2020 року, суд вважає відповідний розрахунок вірним.

Щодо стягнення 2231,24 грн. 3% річних суд встановив наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем визначено період користування чужими грошовими коштами з 04.07.2019 року по 18.02.2020 року включно, що становить 230 днів.

Як встановлено судом, прострочення оплати почалось з 06.07.2019 року.

Отже, перевіривши відповідний розрахунок, з урахуванням початку прострочення з 06.07.2019 року, суд вважає його обґрунтованим та вірним в частині стягнення 2210,54 грн. 3% річних. В частині стягнення 20,70 грн. річних слід відмовити через арифметичну невірність та помилковий період.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, та підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 2101,68 грн. покладається на відповідача, решта залишається за позивачем, у зв`язку з частковою відмовою в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-80, 129, 232-233, 236-238, 240-241, 247, 252 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Гутянське лісове господарство" (місцезнаходження: 62131, Харківська обл., Богодухівський р-н, смт.Гути, вул.Первухінська,49; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджигруп" (місцезнаходження: 61037, м.Харків, пр.Московський, 199, корп.Д-5, оф.226; ) 118029,36 грн. боргу, 16013,22 грн. пені, 2210,54 грн. 3% річних, 2101,68 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 20,70 грн. 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "10" серпня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт