ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"30" липня 2020 р.Справа № 5023/5847/11

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Яризька В.О.

при секретарі судового засідання Трофименко С.В.

розглянувши заяву ліквідатора ФО П Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 15949 від 04.06.2018)

за заявою фізичної особи - підприємця Ринського Владислава Леонідовича, м. Харків,
до фізичної особи - підприємця Ринського Владислава Леонідовича, м. Харків,
про визнання банкрутом
за участю :

учасники судового процесу не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

Ліквідатор ФО П Ринського В.Л. арбітражний керуючий Корольов В.В. звернувся до суду з заявою, в якій ліквідатор просить суд:

- визнати за Ринським Владиславом Леонідовичем ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1, 1-4 в літ. А-5, загальною площею 66,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- витребувати від ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Ринського Владислава Леонідовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1, 1-4 в літ. А-5, загальною площею 66,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 16.07.2018 прийнято до розгляду заяву ліквідатора ФО П Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 15949 від 04.06.2018); залучено до участі у справі щодо розгляду заяви ліквідатора ФО П Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 15949 від 04.06.2018) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 07.07.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, в розгляді заяви ліквідатора ФО П Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння оголошено перерву до 15 липня 2020 року о 09:45 год.

У судове засідання 15.07.2020 учасники справи не з`явились, у зв`язку з чим ухвалою суду від 15.07.2020 розгляд заяви ліквідатора було відкладено на 30.07.2020.

У судове засідання 30.07.2020 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду заяви ліквідатора були повідомлені ухвалою суду, додаткових пояснень доказів від учасників справи не надходило.

Суд зазначає, що заява ліквідатора розглядається тривалий час, розгляд заяви неодноразово відкладався. Суд вважає, що створив для учасників справи всі умови для належного користування ними своїми правами.

Ліквідатором до матеріалів справи подавались додаткові докази, надана заява про визнання причин пропущення строків позовної давності поважними.

Представником ОСОБА_2 надано відзив на заяву ліквідатора, в якому він проти заяви заперечує, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, представником ОСОБА_2 надана заява про застосування строків позовної давності.

Всі документи, які були надані учасниками справи, долучені судом до матеріалів даної справи.

У судовому засіданні 07.07.2020 були присутні ліквідатор та представник Тихонової Л.М.

Ліквідатор підтримав подану заяву в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 проти заяви заперечував з підстав, викладених у відзиві на заяву.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про розгляд заяви ліквідатора, мали всі можливості подати обґрунтування своєї позиці та додаткові докази, суд вважає за можливе розглянути заяву ліквідатора в судовому засіданні 30.07.2020 за наявними у справі документами.

Вислухавши учасників справи, які були присутні в судових засіданнях з розгляду заяви ліквідатора, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Постановою суду від 20.07.2011 ФО П Ринського В.Л. визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Шинкарчука Андрія Володимировича.

Ухвалою суду від 12.12.2013 звільнено Шинкарчука А.В. від виконання обов`язків ліквідатора ФОП Ринського В.Л. призначено ліквідатором боржника ФОП Ринського В.Л. арбітражного керуючого Капустіна В.В.

Ухвалою суду від 25.05.2015 звільнено ліквідатора Капустіна В.В. та призначено іншого ліквідатора - арбітражного керуючого Корольова В.В.

Колишнім ліквідатором ФО П Ринського В.Л. Шинкарчуком А.В. було виявлено майно боржника - нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:1-4 загальною площею 66,9 кв.м. в літ. "А-5", розташованих за адресою : АДРЕСА_2

Вказане майно банкрутом було передано в іпотеку ПАТ "Укрсоцбанк" на підставі Договору іпотеки № 00/S від 19.06.2008, тому ПАТ "Укрсоцбанк" є кредитором банкрута, вимоги якого забезпечені іпотекою.

Колишнім ліквідатором ФО П Ринського В.Л. Шинкарчуком А.В. проведено аукціон з продажу майна банкрута, а саме нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:1-4 загальною площею 66,9 кв.м в літ. "А-5", розташованих за адресою : м. Харків, проспект Леніна. 29. Відповідно протоколу аукціону № 6 від 26.07.2011 переможцем аукціону став ОСОБА_3 , який придбав майно банкрута за 87 780,00 грн.

30 липня 2011 року між ФОП Ринським В.Л. в особі арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. та гр. ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:1-4, загальною площею 66,9 кв.м, в літері "А-5", розташованих за адресою: АДРЕСА_2, який посвідчено ПН ХМНО Купровською Я.М., та зареєстровано за № 728 (т. 13 а.с. 229).

24.11.2011 ОСОБА_3. нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:1-4, в літері "А-5", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 66,9 кв.м були продані гр. ОСОБА_4 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу за реєстровим № 1012 (т. 14 а.с. 92-93).

В подальшому 24.07.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу (реєстровий № 4709), за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:1-4, в літері "А-5", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (т. 14. а.с. 94-95).

На теперішній час власником спірних приміщень є ОСОБА_2 .

Ухвалою господарського суду від 29.03.2018 у даній справі визнано недійсним договір купівлі - продажу від 30.07.2011, укладений між ФОП Ринським В.Л. в особі арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. та гр. ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Купровською Я.М. в реєстрі за № 728 на підставі протоколу проведення прилюдних торгів № 6 від 26.07.2011 щодо реалізації нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:1-4, в літері "А-5", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 66,9 кв.м.

Заява ліквідатора про витребування майна обґрунтована тим, що спірне майно вибуло з володіння Ринського В.Л. не за його волею, а отже враховуючи визнання недійсним договору купівлі продажу майна, таке майно може бути витребувано в добросовісного набувача згідно ст. 388 ЦК України.

Представник ОСОБА_2 в обґрунтування заперечень проти заяви ліквідатора зазначив, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, може бути пред"явлення лише стороні договору, вважає, що договір, який було визнано недійсним, укладено на виконання рішення суду, а тому не може бути витребувано з законного володіння ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_2 вважає, що звернувшись до суду з заявою про визнання банкрутом ФО П Ринський В.Л. усвідомлював, що його майно буде продано відповідно до законодавства, що регулює провадження у справі про банкрутство, а отже не можна стверджувати, що майно вибуло з його володіння поза його волею.

До спірних правовідносин у цій справі підлягають застосуванню положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) у відповідній редакції, чинній до 19.01.2013.

Статті 47-48 Закону по банкрутство передбачають спрощений порядок провадження у справі про банкрутство суб`єкта підприємницької діяльності-громадянина, який застосовується під час ліквідації банкрута без застосування процедур розпорядження майном та санації.

Відповідно до вимог статті 48 Закону про банкрутство, одночасно з прийняттям заяви про порушення справи про банкрутство громадянина-підприємця господарський суд накладає арешт на майно громадянина-підприємця, за винятком майна, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майна, що перебуває у заставі з підстав, не пов`язаних із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Наслідки визнання громадянина-підприємця банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури встановлені, крім частини п`ятої статті 48 Закону про банкрутство, також у статті 23 Закону про банкрутство.

У ліквідаційній процедурі продажу підлягає все майно громадянина-підприємця за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси. У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором (частина сьома статті 48 Закону про банкрутство).

За приписами статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у такого володільця.

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Цивільний кодекс України передбачає, зокрема, такий самостійний спосіб захисту права власності та інших речових прав, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикацію (стаття 388 ЦК України), у тому числі й від добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикацією є речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Заявляючи віндикаційний позов позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, на підставі частини першої статті 388 ЦК України, пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, можливість власника реалізувати його право від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник.

З урахуванням специфіки правового регулювання інституту банкрутства Верховним Судом сформовано усталену правову позицію, яка полягає у тому, що здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство (проведення аукціону з порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", не є вираженням волі власника майна (банкрута), на вибуття такого майна з його володіння, що дає підстави повернення майна володільцю, шляхом його витребування у відповідачів як добросовісних набувачів, в порядку частини першої статті 388 ЦК України (Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, постанови Верховного Суду від 01.08.2018 по справі № 908/431/14, від 21.06.2018 у справі № 927/939/17).

У постанові від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09 Верховний Суд зазначив, що право звернення з віндикаційним позовом до третіх осіб, у тому числі з підстав визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута, належить виключно ліквідатору боржника, а витребуване майно на підставі ст. 388 ЦК України - поверненню до ліквідаційної маси боржника.

Викладене спростовує заперечення ОСОБА_2 щодо того, що майно вибуло з власності Ринського В.Л. за його волею, оскільки при розгляді питання щодо недійсності договору купівлі-продажу спірних приміщень від 30.07.2011, укладеного між ФОП Ринським В.Л. в особі арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. та гр. ОСОБА_3 . , суд дійшов висновку, що продаж майна ліквідатором Шинкарчуком А.В. здійснений не сумлінно та не розумно, без урахування інтересів боржника та його кредиторів, що є порушенням приписів ч. 6 ст. 3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013), суд також встановив, що при здійсненні такого продажу ліквідатором були порушені вимоги Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Суд також зазначає, що із встановлених фактичних обставин не вбачається набуття права власності на спірне майно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 або ОСОБА_2 на підставі судового рішення, такі твердження ОСОБА_2 не підтверджені належними доказами.

Одночасно, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що покупець спірних нежитлових приміщень ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, при цьому в силу ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Системний аналіз Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дає підстави для висновку, що з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мають пріоритет у застосуванні під час розгляду справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Суд вже зазначив, що в ухвалі від 29.03.2018 у даній справі, якою визнано недійсним договір купівлі - продажу від 30.07.2011, укладений між ФОП Ринським В.Л. в особі арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. та гр. ОСОБА_3., щодо спірного майна суд встановив порушення при реалізації такого майна з боку ліквідатора, яким не були дотримані вимоги ст. 15 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" щодо опублікування інформації про проведення аукціону не пізніш як за 30 календарних днів до дати проведення аукціону, конкурсу. Суд встановив, що ліквідатор Шинкарчук А.В., уклавши договір на організацію та проведення відкритих торгів (аукціону) 20.07.2011р. з ТБ "Правопорядок", не дотримав тридцятиденний строк, після якого можливо проведення аукціону з продажу вищезазначених нежитлових приміщень у процедурі судової ліквідації, оскільки аукціон з продажу нерухомості відбувся після визнання боржника банкрутом (постанова господарського суду 20.07.2011) на шостий день 26.07.2011. Суд дійшов висновку, що реалізацію нерухомого майна банкрута ФОП Ринського В.Л. було здійснено ліквідатором Шинкарчуком А.В. не сумлінно та не розумно, без урахування інтересів боржника та його кредиторів, що є порушенням приписів ч. 6 ст. 3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013). Умови проведення аукціону не надали можливості здійснити продаж майна на конкурентних засадах.

Отже, вказана ухвала містить висновки саме щодо недобросовісного виконання своїх обов`язків ліквідатором ФО П Ринського В.Л. Шинкарчуком А.В.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону про банкрутство, ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Механізм захисту права кредитора, інших учасників справи про банкрутство від помилки або незаконних дій ліквідатора законодавець реалізував серед іншого, визначивши обсяг і підстави відповідальності арбітражного керуючого за невиконання або неналежне виконання обов`язків у частинах восьмій та дев`ятій статті 3-1 Закону про банкрутство.

На відшкодування завданої неправомірними діями ліквідатора шкоди спрямовані приписи частини сьомої статті 3-1 Закону про банкрутство щодо обов`язкового страхування діяльності арбітражного керуючого та можуть бути застосовані загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені статтею 1166 ЦК України.

За допущені порушення відповідні наслідки мають наступити саме для особи, яка неналежним чином виконувала свої обов`язки, а не для особи, яка є добросовісним набувачем.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства", Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 вказано, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд вважає, що обраний спосіб захисту є несправедливим та дискримінаційним по відношенню до особи, яка є власником спірних нежитлових приміщень на теперішній час.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У даному конкретному випадку задоволення судом заяви ліквідатора про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України та визнання права власності на це майно за Ринським В.Л. буде свідчити про втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_2 своїм майном.

Розглядаючи у даній справі питання співвідношення речового способу захисту, встановленого ст. 388 ЦК України, із правом на мирне володіння майном залученим учасником ОСОБА_2 (Перший протокол до Конвенції), суд враховує наступне.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальних принципів міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У даному випадку ОСОБА_2 набула право власності на спірні нежитлові приміщення у встановленому законом порядку за відплатним договором, спірні правовідносини не зачіпають інтересів суспільства, а виникли лише з обставин неналежного виконання обов`язків колишнього ліквідатора ФОП Ринського В.Л. - арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. при реалізації майна боржника у даній справі про банкрутство, а тому право на "мирне володіння майном" гр. ОСОБА_2 підлягає захисту на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених обставин даної справи судом з`ясовано, що наслідки незаконних дій ліквідатора, що були вчинені під час первісного продажу майна банкрута не можуть порівнюватись з тим індивідуальним та надмірним особистим тягарем ОСОБА_2 , оскільки такі наслідки призведуть до фактичної втрати правомірно придбаної нерухомості без будь-якої компенсації понесених збитків.

ОСОБА_2 була сплачена реальна вартість придбаних нежитлових приміщень, однак в разі витребування від неї майна, вона понесе як збитки у вигляді сплаченої вартості майна, так і втрату самої нерухомості.

Суд звертає увагу на те, що спірні нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_2 в 2013 році, тобто 7 років назад, а у зв`язку зі значним спливом часу повернення своїх коштів ОСОБА_2 буде ускладнено або безрезультатним.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомості не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Суд наголошує на тому, що в разі порушення прав банкрута та його кредиторів вчиненням продажу спірних нежитлових приміщень, поновлення такого порушеного права в даному випадку має відбуватись іншим шляхом, зокрема, покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря відповідальності на іншу особу, яка є добросовісним набувачем .

Суд ще раз звертає увагу на те, що законодавець передбачив механізм захисту права кредитора, інших учасників справи про банкрутство від помилки або незаконних дій ліквідатора, визначивши обсяг і підстави відповідальності арбітражного керуючого за невиконання або неналежне виконання обов`язків.

З огляду на викладене суд вважає застосування положень ст. 388 ЦК України до цих правовідносин таким, що суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Суд зазначає, що згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджено часткове задоволення вимог заставного кредитора за рахунок предмета нерухомості - ПАТ "Укрсоцбанк" в сумі 77 246,40 грн. (квитанція №1-191К від 08.08.2014р.), однак, вказані кошти не були повернуті у зв`язку з визнанням вищезазначеного договору купівлі-продажу недійсним.

Враховуючи, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви в частині витребування майна, то, відповідно, суд відмовляє і в вимозі про визнання за банкрутом права власності на спірне майно та скасування запису про його реєстрацію за іншою особою, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про витребування майна.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ліквідатора ФО П Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд не розглядає заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 1, 3-1, 22-32, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013), ст. ст. 59-61 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 16, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст. ст. 233-235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ліквідатора ФО П Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 15949 від 04.06.2018).

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення.

Ухвала може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дати складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 04.08.2020.

Суддя Яризько В.О.