РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.08.2020Справа № 910/5024/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРТЕКС" (18031, м.Черкаси, вул.Надпільна, 55, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" (01001, м.Київ, вул.Заньковецької, 9/9, )

про стягнення 151757,03 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФОРТЕКС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" про стягнення 151 757,03 грн інфляційних донарахувань по сплаті орендної плати за договором оренди від 06.04.2016 за період ІІ квартал 2016 року по IV квартал 2019 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, орендуючи приміщення у позивача по договору оренди від 06.04.2016 не виконав у повному обсязі свої зобов`язання щодо оплати орендної плати з урахуванням індексації, за спірний період індексацію оплачував частково.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.04.2020 позов залишив без руху, встановив строк для усунення недоліків позову.

04.05.2020 позивач надав заяву про усунення недоліків позову.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 05.05.2020 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, встановив учасникам справи строк для реалізації процесуальних прав.

02.06.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом про стягнення інфляційних нарахувань за період з 2 кварталу 2016 по 4 квартал 2019, вказує про нарахування позивачем індексації орендної оплати щомісячно всупереч п.4.2 договору, згідно якого встановлено щоквартальну індексацію, надав контрозрахунок заявлених вимог на суму 26 376,37 грн та докази здійснення оплат інфляційних нарахувань на суму 67 959,38 грн, що за його доводами, свідчить про відсутність заборгованості.

09.06.2020 позивач засобами поштового зв`язку подав відповідь на відзив, відповідно до змісту якої зазначив про помилковість розрахунку відповідача, пояснив, що заявлені вимоги стосуються нарахувань за 2018-2019 рік, тому строк позовної давності не пропущений, частково оплата здійснена відповідачем на суму 66 858,91 грн, а не 67 959,38 грн, як зазначає відповідач.

Відповідач заперечень на відповідь на відзив не надав.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом враховано, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічний гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) №540-ІХ від 30.03.2020", яким доповнено розділ Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України пунктом 4 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 р. "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" із змінами та доповненнями карантин установлено на всій території України до 31.08.2020 р.

17.07.2020 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-IX яким пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України викладено у новій редакції, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Суд зазначає, що визначений 20-денний строк для вчинення учасниками процесуальних дій щодо продовження процесуальних строків у зв`язку із карантином, є таким, що сплинув 07.08.2020.

Жодних пояснень, клопотань від позивача та відповідача, у т.ч. щодо неможливості реалізації процесуальних прав через запровадження карантину, продовження процесуальних строків, до суду не надходило.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, за відсутності клопотань учасників справи про продовження процесуальних строків, суд вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.04.2016 між позивачем - ТОВ «ФОРТЕКС» (орендодавець за договором) та відповідачем - ТОВ «Опторг-15» (орендар) був укладений договір оренди, за умовами якого орендодавець передав, а орендар отримав у строкове користування нежитлове приміщення у м.Черкаси по вул.Можайського, 60/Ільїна, 54, загальною площею 225,00 кв.м. для здійснення господарської діяльності орендаря, про що сторони підписали Акт прийому-передачі від 13.05.2016 до договору, копія якого додана до справи.

Умовами п.4.1 договору сторони визначили, що розмір місячної орендної плати за цим Договором становить 24 000,00 грн в тому числі ПДВ.

Згідно п.4.2 договору, орендодавець зобов`язаний надати орендарю рахунки-фактури на оплату послуг з оренди до п`ятого числа поточного місяця. Орендар зобов`язується оплатити послуги з оренди, надані згідно з цим договором, пробігом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання рахунку від орендодавця. Також сторони погодили, що орендодавець щоквартально здійснює нарахування індексації на орендну плату, з урахуванням встановленого індексу інфляції, та виставляє орендарю рахунок фактуру на сплату суми донарахування, яка сплачується Орендарем протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання рахунку

Оплата здійснюється банківським переказом на рахунок Орендодавця, вказаний в цьому Договорі. В рахунку-фактурі повинна бути вказана дата та номер цього Договору, період надання послуг з оренди, вартість послуг з оренди та загальна сума, яка підлягає оплаті (п.4.3 договору).

Відповідно до п.3.1-3.2 договору, договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та скріпленням печатками і діє до 31 грудня 2017 року, а в частині виконання зобов`язань - до повного їх виконання. Якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку цього договору письмово не заявить про зміну умов або припинення договору, то цей договір продовжується на той самий строк.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що за період з ІІ кварталу 2016 по IV кварталу 2019 року відповідачу відповідно до умов п.4.2 договору нараховано поквартальні інфляційні нарахування згідно встановленого індексу інфляції у розмірі 218 615,94 грн, з яких останнім сплачено 66 858,91 грн, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 151 757,03 грн.

18.03.2020 позивачем було виставлено відповідачу рахунок №57 від 17.03.2020 на суму 151 757,03 грн та надіслано вимогу про доплати індексації орендної плати у вказаному розмірі, проте відповідач свої зобов`язання, у т.ч. на вимогу не виконав, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідач проти позову заперечує, зазначаючи про помилковість розрахунку позивача, належне виконання зобов`язань, сплату 67 959,38 грн, у т.ч. як обґрунтованим нарахуванням індексації за спірний період є сума 26 376,37 грн.

Проаналізувавши доводи обох сторін, надані докази в їх сукупності, умови договірних відносин, та норми чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРТЕКС", виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України ).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина 1 статті 759 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Враховуючи ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Умовами п.4.2 договору визначено, що індексація орендної плати здійснюється орендодавцем щоквартально, на суму якої останній виставляє орендарю рахунок фактуру та яка сплачується орендарем протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання рахунку.

До матеріалів справи позивачем не надано доказів виставлення відповідачу щоквартальних рахунків-фактур на суми донарахувань індексації до орендної плати у спірний період, водночас із наданих відповідачем банківських виписок на підтвердження оплати індексації вбачається посилання на відповідні рахунки.

За вказаних обставин, суд враховує, що рахунки-фактури є лише розрахунковим документом, що містять реквізити та суми для оплати, та не є первинними документами правовідносин сторін.

Водночас, як вбачається з розрахунку заявлених вимог позивача, доданого до позовної заяви, ним здійснено нарахування, враховуючи щомісячний індекс інфляції та визначено щомісячну доплату до базової ціни, що не відповідає умовам договору.

Крім того, суд вважає помилковими доводи позивача про наявність підстав для застосування для нарахувань Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ № 786 від 04.10.1995, оскільки відносини між сторонами по договору оренди від 06.04.2016 в даній справі не стосуються оренди комунального або державного майна, умовами договору оренди від 06.04.2016 сторонами не погоджено її застосування до розрахунку орендної плати.

Таким чином, здійснивши власний розрахунок щоквартальної індексації до орендної плати, виходячи із базового розміру 72 000,00 грн оренди у квартал та за наступні періоди, з у рахуванням індексації за попередній період, судом встановлено, що за період з з ІІ кварталу 2016 по IV кварталу 2019 року відповідачу відповідно до умов п.4.2 договору індексація орендної плати становить 26 667,34 грн.

Оскільки, як зазначають позивач та відповідач, орендодавцем здійснено оплати індексації на суму, що перевищує обґрунтований розмір 26 667,34 грн, судом встановлено відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку здійснити доплату заявленої суми 151 757,03 грн.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Всупереч вказаних вимог позивачем не доведено обставин та підстав, які покладено в основу позову, порушення його прав та законних інтересів позивачем, підстав покладення обов`язку на відповідача щодо оплати заявленої суми боргу.

Виходячи із змісту ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи вище викладе, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення позивача з даним позовом.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Враховуючи те, що судом встановлено недоведеність порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах, безпідставність заявлених позовних вимог та відмовлено у задоволенні позову по суті спору, заявлена відповідачем заява про застосування позовної давності розгляду не підлягає.

За приписами статті 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статями 86, 129, 233, 236 - 240, 248-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРТЕКС" відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.М.Ярмак