ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" серпня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2288/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М., розглянувши матеріали вх. № 2365/20

за позовом: Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14) в особі Одеської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України (65026, м. Одеса, Митна пл. 1);

до відповідача: Приватного акціонерного товариства „Укрбудтрансгаз (03061, м. Київ, вул. Сакса ганського, 13);

про розірвання договору та стягнення 1214981,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства „Укрбудтрансгаз, в якій просить суд припинити зобов`язання шляхом розірвання договору №913-В-ОДФ-15 від 30.12.2015, укладеного між Державним підприємством „Адміністрація морських портів України та Приватним акціонерним підприємством „Укрбудтрансгаз та стягнути з відповідача суму непогашеного авансу у розмірі 1214975,29 грн., а також покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №913-В-ОДФ-15 від 30.12.2015р. в частині своєчасного виконання будівельних робіт, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Разом з тим, обґрунтовуючи звернення з даним позовом саме до Господарського суду Одеської області позивач зазначає, що згідно п. 2.5 договору визначено місце виконання робіт: 65026, Україна, Одеська обл., м. Одеса, Митна площа, Ѕ територія Одеського морського порту, що за думкою позивача, вказує на наявність юридичних підстав для подання даного позову до Господарського суду Одеської області на підставі ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, суд не погоджується з позицією позивача при виборі підсудності та зверненні з даним позовом до Господарського суду Одеської області, в зв`язку з чим вважає її хибною, з огляду на таке:

За загальним правилом, у відповідності до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом..

Частиною 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 10.08.2020р., місцезнаходженням Приватного акціонерного товариства „Укрбудтрансгаз є: 03061, м. Київ, вул. Суздальська, буд. 13.

Приписами ст. 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено підсудність справ за вибором позивача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці.

Відповідно до ст. 532 Цивільного кодексу України, місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Таким чином, під поняттям виконання зобов`язання законодавець розуміє фактичні дії, які сторони відповідного договору мають вчинити, і які безпосередньо витікають з його предмету, вчиняються у відповідності до його положень та спрямовані на досягнення його мети. Відповідно і місцем виконання договору в такому випадку є місце вчинення цих дій.

Натомість, спори, пов`язані із укладенням (зміною, розірванням) договорів, не пов`язані із місцем фактичного виконання його сторонами своїх зобов`язань.

Водночас, умовами зазначеного договору сторонами не врегульовано питання щодо місця виконання грошового зобов`язання з повернення авансу. Спір про стягнення коштів безпосередньо не пов`язаний з місцем виконання договору, оскільки предметом спору є вимога про стягнення грошових коштів, а не спір про виконання будівельних робіт на підставі укладеного між сторонами договору.

При цьому, зобов`язання з повернення авансу за договором не є такими, які належить, через їх особливість, виконувати тільки в певному місці.

Враховуючи викладене, за відсутності специфіки спірних правовідносин чи їх особливості, пов`язаних із місцем виконання визначеним у відповідному договорі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування положення ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України та необхідність визначення підсудності за загальними правилами.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позивач, скориставшись своїм правом на пред`явлення позову, не дотримався правил визначення підсудності, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

За приписами глави 2 "Юрисдикція" Розділу І „Загальні положення Господарського процесуального кодексу України юрисдикція справ визначається за предметними і суб`єктними ознаками та за територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ (ст. 30 ГПК України).

Згідно до п. 1 ч.1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За таких обставин, враховуючи, що заявлені позивачем позовні вимоги не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці, а також враховуючи те, що місцезнаходженням юридичної особи відповідача Приватного акціонерного товариства „Укрбудтрансгаз є: 03061, м. Київ, вул. Суздальська, буд. 13, згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про наявність підстав для передачі матеріалів позовної заяви з додатками за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду м. Києва.

У відповідності до ч. 9 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього кодексу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні матеріали Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України вх. ГСОО №2365/20 надіслати за встановленою підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Керуючись ст.ст. 27, 30, п. 1 ч.1 ст.31, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (вх. ГСОО №2365/20 від 05.08.2020р.) і додані до неї документи - передати на розгляд до Господарського суду м. Києва (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-в) за підсудністю.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Ю.М. Невінгловська