РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2020Справа № 910/6467/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

у справі за позовом Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32"

про стягнення 98600,04 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" про стягнення 98600,04 грн заборгованості, з яких: 44282,39 грн - 3 % річних, 54317,65 грн - інфляційні втрати, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за січень-лютий 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані простроченням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №1712/1617-ТЕ-41 від 06.10.2016.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 18.05.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/6467/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

05.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів.

09.06.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач зазначив, що не визнає позовні вимоги. Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що нарахуванням інфляційних втрат за наступний період на суму боргу з урахуванням інфляційних втрат (матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів) за попередній період, а не шляхом складання сум інфляційних збитків кожного періоду, є неправомірним. У відзиві на позов відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

30.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає про безпідставність доводів відповідача про помилку позивача у розрахунку інфляційної складової боргу. Позивач вказує, що відповідачем не наведено жодних обґрунтувань щодо безпідставності вимог про стягнення 3% річних, а також не надано контррозрахунку позовних вимог.

23.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо здійснених відповідачем оплат на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/1193/19. Також до зазначених пояснень позивачем надано копію операції по ТОВ "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" за період з 01.01.2020 по 30.06.2020 та копію сальдової відомості.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднання мешканців "Прозоро" (споживач) укладений договір № 1712/1617-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу (надалі - договір).

Додатковою угодою № 3 до договору № 1712/1617-ТЕ-41, сторонами внесено зміни до договору щодо споживача за договором, а саме: визначено споживачем Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32".

У відповідності до п.1.1. договору сторони погодили, що постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до п.6.1 договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно із пунктом 12.1. договору (з урахуванням додаткової угоди № 2) передбачено, що договір діє в частині реалізації природного газу до 30 вересня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Позивач зазначає, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений договором, чим порушив умови взятого на себе зобов`язання за договором, у зв`язку із чим АТ "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" було подано позов до Господарського суду міста Києва про стягнення з ТОВ "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" заборгованості за договором постачання природного газу №1712/1617-ТЕ-41 від 06.10.2016 у сумі 3 445 075,38 грн, з яких: основний борг - 2 437 225, 98 грн, пеня - 372 033,47 грн, 3% річних - 129 097, 99 грн та інфляційні втрати - 506 717,94 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05 червня 2019 року провадження у справі № 910/1193/19 в частині стягнення з ТОВ "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" суми основного боргу у розмірі 2 282 898,65 грн закрито. Повернуто ПАТ "НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" судовий збір у розмірі 10084,92 грн, сплачений згідно з платіжним дорученням №7000827 від 29.01.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи № 910/1193/19. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" на користь ПАТ "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" грошові кошти, а саме: основний борг - 1543576,33 грн, пеню - 185 898,90 грн, інфляційні втрати - 602806,67 грн та 3% річних - 182 884,50 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 змінено в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та ухвалено в цій частині нове рішення, згідно з яким стягнуто з відповідача на користь позивача 640 255,36 грн інфляційних втрат. Доповнено п. 4 резолютивної частини рішення текстом такого змісту: ", а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 38289 (тридцять вісім тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн. 23 коп." Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.04.2020 касаційні скарги Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.01.202 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі №910/1193/19 залишено без змін.

Позивач зазначає, що не пред`являв вимог про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення зобов`язаннями січня - лютого 2017 року, що не охоплені позовними вимогами у справі № 910/1193/19, а саме: 3% річних, нарахованих з 27 березня 2019 року та інфляційних втрат, нарахованих з березня 2019 року.

Ураховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором постачання природного газу №1712/1617-ТЕ-41 від 06.10.2016, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 54317,65 грн (нараховані на заборгованість за січень 2017 року за період з березня 2019 року по лютий 2020 року включно та на заборгованість за лютий 2017 року за період з березня 2019 року по лютий 2020 року включно) та 3% річних у сумі 44282,39 грн (нараховані на заборгованість за січень 2017 року за загальний період з 28.03.2019 по 01.03.2020 та на заборгованість за лютий 2017 року за загальний період з 28.03.2019 по 16.03.2020).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як встановлено судом вище, між сторонами виникли правові відносини на підставі договору № 1712/1617-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 06.10.2016.

Як рішеннями судів у справі № 910/1193/19 за позовом АТ "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" до ТОВ "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" встановлені факти щодо неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого позивачем природного газу за договором постачання природного газу №1712/1617-ТЕ-41 від 06.10.2016.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, . обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Отже, факти встановлені у рішеннями у справі № 910/1193/19 не доказуються при розгляді даної справи.

Як підтверджено наявними у матеріалах справи розрахунками позовних вимог (згідно із заяви про зменшення позовних вимог) у справі №910/1193/19 позивачем заявлено у цій справі до стягнення інфляційні втрати та 3% річних за періоди, що не були заявлені у справі №910/1193/19.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

З урахуванням наведеного, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Ураховуючи вищенаведене, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки у такому випадку зобов`язання відповідно до ст.599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Наведене узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, зокрема, постанова від 10 квітня 2018 року по справі №914/1033/17.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних до фактичного погашення заборгованості відповідає вимогам ст.526, 598, 599, 625 ЦК України.

При цьому, судом враховано, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19 "п.40. При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Постанови КМУ №1078).

Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.

п.41. З огляду на таке, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з методикою розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

п.42. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступає від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі №916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі №924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах".

Отже, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

З урахуванням наведеного, суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача щодо здійснених позивачем нарахувань інфляційних втрат.

За розрахунком, доданого до позовної заяви, позивач здійснює нарахування інфляційних втрат у сумі 54317,65 грн на заборгованість за січень 2017 року за період з березня 2019 року по лютий 2020 року включно та на заборгованість за лютий 2017 року за період з березня 2019 року по лютий 2020 року включно. Нарахування 3% річних у сумі 44282,39 грн здійснено позивачем на заборгованість за січень 2017 року за загальний період з 28.03.2019 по 01.03.2020 та на заборгованість за лютий 2017 року за загальний період з 28.03.2019 по 16.03.2020.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", судом встановлено, що розрахунки позивача є арифметично правильними, у зв`язку із чим суд вважає вимоги позивача про стягнення 3 % річних у сумі 44282,39 грн та інфляційних втрат у сумі 54317,65 грн обґрунтованими.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, суд задовольняє позовні вимоги Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" про стягнення 3% річних у сумі 44282,39 грн та інфляційних втрат 54317,65 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ЩОРСА, 32" (01133, м.Київ, ВУЛ. ЩОРСА, будинок 32-А, приміщення №96, ідентифікаційний код 32492922) на користь Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (01601, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 3% річних у сумі 44282,39 грн, інфляційні втрати у сумі 54317,65 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 23.07.2020.

Суддя С.О. Турчин