ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/24323/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

за участю представника:

ПАТ "Мостобуд" - адвоката Салашної Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду

від 26.02.2020

та на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 09.10.2019

за заявою ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"

про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, індексації заробітної плати в загальному розмірі 152 114,57 грн

в межах справи № 910/24323/16

за заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"

про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:

1. У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/24323/16 за заявою ПАТ "Альфа-Банк" про банкрутство ПАТ "Мостобуд" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.02.2017.

2. 17.07.2018 до Господарського суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, індексації заробітної плати в загальному розмірі 152 114,57 грн.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції

3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 позов задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Мостобуд" на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 21 447,51 грн, в іншій частині позовну заяву залишено без задоволення, видано наказ.

4. Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

5. Разом з апеляційною скаргою позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з вимогами про стягнення коштів на відрядження.

6. 25.02.2020 розпорядником майна, як в.о. керівника боржника подано клопотання про призначення по справі судової експертизи, проведення якої розпорядник просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення експерта поставити наступне питання: Чи підтверджуються належними доказами та відповідають п. 4 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" надані до суду ОСОБА_2 розрахунки заборгованості? Якщо розрахунки заборгованості надані до суду ОСОБА_2 не підтверджуються належними доказами та не відповідають п. 4 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", то навести правильні розрахунки. Оплату вартості експертизи покласти на ПАТ "Мостобуд".

Обґрунтовуючи необхідність призначення експертизи в цій справі розпорядник майна зазначив, що не має можливості виконати вимоги суду та подати контррозрахунок вимог позивача у зв`язку з відсутністю в нього первинних документів. При цьому, розпорядник посилається на порушення позивачем порядку проведення розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та порушення позивачем при розрахунку позовних вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, в зв`язку з чим вважає, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Суд апеляційної інстанції відмовив розпоряднику майна в призначенні судової експертизи, оскільки розпорядником майна взагалі не зазначено, на підставі яких саме первинних документів судовий експерт буде проводити експертизу, якщо у самого розпорядника майна, який виконує повноваження керівника боржника, вказані документи відсутні та не надано суду доказів того, що відповідач має в наявності кошти для оплати призначеної судом експертизи.

7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020, зокрема, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Господарського суду від 09.10.2019 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ "Мостобуд" на користь ОСОБА_1 50 336,31 грн. Прийнято в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ "Мостобуд" 50 336,31 грн, з яких компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати на суму 28 331,44 грн та індексації заробітної плати на суму 22 004,87 грн задоволено. Стягнуто з ПАТ "Мостобуд" на користь ОСОБА_1 50 336,31 грн. В іншій частині залишено ухвалу господарського суду міста Києва від 09.10.2019 без змін.

8. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

8.1. ОСОБА_1 з 01.03.1999 по 01.12.2014 працював у відокремленому підрозділі ПАТ "Мостобуд" - Мостобудівельний загін №12 ПАТ "Мостобуд". З 01.03.1999 року по 09.08.2010 - електрозварювальником, з 09.08.2010 по 01.12.2014 - комірником, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема копією трудової книжки та не заперечується сторонами.

8.2. ОСОБА_1 звільнивуся за власним бажанням 01.12.2014 згідно статті 38 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП).

8.3. Згідно довідки відповідача від 29.11.2017 №91, яку додано позивачем до позовної заяви, розмір заборгованості складає 35 027,51 грн, 21 447,51 грн - заборгованість по заробітній платі за період з січня 2013 по грудень 2014 та 13 580,00 грн - витрати на відрядження.

8.4 Вказана сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 35 027,51 грн боржником визнається та не заперечується.

8.5. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн відповідач в своєму відзиві від 18.09.2018 (вх. 19.09.2018) на позов в суді першої інстанції заявляв про пропуск позивачем строку позовної давності, встановлений статтею 233 КЗпП України.

8.6. 24.10.2018 відповідачем подано пояснення у справі щодо часткового визнання звалених позивачем вимог в розмірі 35027,51 грн, де відповідач уточнює, що перед ОСОБА_1 заборгованість становить 21 447,51 грн.

8.7. 12.10.2018 позивачем подано до суду першої інстанції відповідь на відзив відповідача, в якій позивач заперечував проти клопотання відповідача про застосування строку позовної давності на звернення, встановленого статтею 233 КЗпП України, вважаючи, що позовна давність не пропущена.

8.8. Апеляційна скарга позивача містить клопотання про поновлення строку на звернення до суду з вимогами про стягнення коштів на відрядження.

8.9. 27.01.2020 позивачем подано пояснення у справі від 21.01.2020.

8.10. 12.02.2020 розпорядником майна подано відзив на апеляційну скаргу від 11.02.2020 № 02-2/873.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

9. 17.03.2020 ОСОБА_1 через Північний апеляційний господарський суд звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою від 16.03.2020 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі № 910/24323/16 в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн.

10. 29.04.2020, відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України, касаційну скаргу ОСОБА_1 від 16.03.2020 разом зі справою № 910/24323/16 надіслано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

11. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 у справі № 910/24323/16 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 05.05.2020.

12. Ухвалою Верховного Суду від 14.05.2020 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги від 16.03.2020 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі № 910/24323/16 в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн.

13. Касаційну скаргу ОСОБА_1 від 16.03.2020 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 292 Господарського процесуального кодексу України, надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 01.06.2020 шляхом надання суду оригіналу документу, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 3 524,00 грн за подання касаційної скарги.

14. ОСОБА_1 усунено недоліки касаційної скарги у встановлений ухвалою Верховного Суду термін.

15. Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 910/24323/16 за касаційною скаргою ОСОБА_1 від 16.03.2020 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн; призначено розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 від 16.03.2020 на 21 липня 2020 року о 10:00.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу

16. Не погоджуючись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій скаржник просить, зокрема, оскаржувані ухвалу та постанову скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн, та постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, в решті оскаржувані судові рішення залишити без змін, з огляду на наступні доводи.

16.1. Скаржник зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та витрат на відрядження в загальній сумі 35 027,51 грн, однак у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити в їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду з цією вимогою. Суд апеляційної інстанції, всупереч позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.11.2018 у справі № 911/205/18, не застосував принцип "естопель", тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі, відтак неправомірно прийняв заперечення відповідача в частині стягнення витрат на відрядження.

16.2. Суди попередніх інстанцій відмовили у стягненні витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн, водночас суд першої інстанції не обґрунтував своє рішення в цій частині, а суд апеляційної інстанції залишив без розгляду клопотання позивача про поновлення строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду з вимогою про стягнення витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн.

16.3. Скаржник зазначає, що оскільки згідно запису у трудовій книжці його звільнено 01.12.2014, тобто цей день вважається робочим днем, і що він в цей день працював та був на роботі, а відповідач не розрахувався з ним в цей день по усім належним йому коштам, то відповідач зобов`язаний сплачувати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні починаючи з наступного робочого дня за днем звільнення до дня проведення повного розрахунку. На підтвердження своє ї позиції наводить практику Верховного суду, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 552/2191/17, постанову Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 761/17666/15-ц, від 27.06.2019 у справі № 923/623/18.

Відповідач в порушення вимог ч. 1 ст. 74 не надав належних доказів того, що позивач у день звільнення не працював та не був на роботі.

Допустимим доказом того, чи працював позивач в день звільнення може бути лише табель обліку робочого часу. Крім того, згідно наявної в матеріалах довідки форми ОК-5, позивачу в грудні 2014 року була нарахована заробітна плата, що також підтверджує, що день звільнення був робочим.

Скаржник зазначає, що його письмові пояснення про останні місяці, коли ним виконувалась робота (червень та липень 2014 року) помилково розтлумачені судом апеляційної інстанції як доказ того, що позивач не працював у грудні 2014 року, оскільки позивач мав на увазі, що це лише попередні до місяця звільнення (грудень 2014) періоди. Крім того, пояснення сторін не віднесено до засобів доказування, згідно ст. 73 ГПК України.

Отже, суд апеляційної інстанції встановив обставини про те, що позивач не працював в день звільнення на підставі недопустимих доказів.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

17. 20.07.2020 "Мостобуд" подано відзив від 20.07.2020 Вих.№ 89/02-20 на касаційну скаргу, в якому останнє просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на оскаржувані постанову та ухвалу у зв`язку з тим, що справа є малозначною. У випадку відмови у закритті касаційного провадження, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 і залишити в силі Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020.

18. У судовому засіданні 21.07.2020 представник відповідача заперечила проти касаційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

Розгляд клопотань Верховним Судом

19. У відзиві ПАТ "Мостобуд" на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідачем заявлено клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на оскаржувані постанову та ухвалу у зв`язку з тим, що справа є малозначною, додано ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.12.2019 у справі № 158/3124/17-ц.

20. У судовому засіданні 21.07.2020 представник відповідача заперечила проти вказаного клопотання відповідача.

21. З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції залишає вказане клопотання відповідача без розгляду.

Позиція Верховного Суду

22. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

23. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, в редакції чинній з 08.02.2020, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

24. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

25. Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 910/24323/16 за касаційною скаргою ОСОБА_1 від 16.03.2020 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн.

26. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

27. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

28. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 01.03.1999 по 01.12.2014 працював у відокремленому підрозділі ПАТ "Мостобуд" - Мостобудівельний загін № 12 ПАТ "Мостобуд". З 01.03.1999 року по 09.08.2010 - електрозварювальником, з 09.08.2010 по 01.12.2014 - комірником, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема копією трудової книжки та не заперечується сторонами.

29. Згідно довідки відповідача від 29.11.2017 №91, яку додано позивачем до позовної заяви, розмір заборгованості складає 35 027,51 грн, 21 447,51 грн - заборгованість по заробітній платі за період з січня 2013 по грудень 2014 та 13 580,00 грн - витрати на відрядження.

30. Як встановлено судами попередніх інстанцій, вказана сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 21 447,51 грн боржником визнається та не заперечується.

31. Суди попередніх інстанцій, дійшли висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати в розмірі 21 447,51 грн.

32. Водночас, в частині заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн, суди попередніх інстанцій відмовили в її задоволенні у зв`язку з пропуском строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, на звернення з такою вимогою.

33. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Тільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

34. Згідно з п.п. 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі) вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

35. Оскільки витрати на відрядження не включаються до фонду оплати праці, то позивач повинен був звернутися до суду за її стягненням в тримісячний строк з моменту звільнення або коли дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

36. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в частині стягнення витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн, відхилили доводи позивача про те, що останній дізнався про розмір заборгованості по відрядженню лише 20.06.2018, оскільки вказані позивачем обставини не підтверджено жодними доказами.

37. Крім того, суди встановили, що довідка №91 про заборгованість перед позивачем датована 29.11.2017 року, тоді як позивач звернувся до суду лише 17.07.2018.

38. З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн у зв`язку з пропуском строку на звернення з такою вимогою.

39. Доводи касаційної скарги (п. 16.1. постанови) про те, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та витрат на відрядження в загальній сумі 35 027,51 грн, однак у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити в їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду з цією вимогою, колегія суддів касаційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на таке.

39.1. Як встановлено судом апеляційної інстанції, у відзиві на позовну заяву від 18.09.2018 (вх. 19.09.2018) поданому до суду першої інстанції відповідач зазначив, що в частині стягнення заборгованості по заробітній платі (в розмірі 21 447,51 грн) він визнає таку заборгованість та не заперечує проти неї.

39.2. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції, заявив клопотання про пропуск строку позовної давності, зазначивши, що у справах про оплату праці необхідність враховувати строки, передбачені ст. 225, 228, 233 КЗпП України.

39.3. Позивач у відповіді від 09.10.2018 на відзив відповідача, поданій до суду першої інстанції 12.10.2018, заперечував проти клопотання про застосування позовної давності, вважаючи її не пропущеною.

39.4. Отже, заявлення відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності не можна вважати беззаперечним визнанням відповідачем вимог позивача.

39.5. У відзиві на апеляційну скаргу від 11.02.2020 № 02-2/873), відповідач вдруге заявляв клопотання про застосування строку позовної давності в частині витрат на відрядження, заперечуючи проти поданого позивачем разом з апеляційною скаргою клопотання про поновлення строку за звернення з вимогами в частині витрат на відрядження.

39.6. Апеляційний суд застосував позовну давність, передбачену статтею 233 КЗпП України до вимог про стягнення 13 580,00 грн витрат на відрядження, фактично погодившись із клопотанням про це відповідача, поданим як до суду першої так і апеляційної інстанції.

39.7. Відтак, доводи позивача (п. 16.1. постанови) про те, що суд апеляційної інстанції порушив принцип "естопель", тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі, є безпідставними та необґрунтованими.

40. Крім того, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи скаржника (п. 16.2. постанови) про те, що суд апеляційної інстанції залишив без розгляду клопотання позивача про поновлення строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду з вимогою про стягнення витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн з огляду на таке.

40.1. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем 12.10.2018 подано до суду першої інстанції відповідь від 09.10.2018 на відзив відповідача, в якому останній заперечував проти клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимог в частині стягнення витрат на відрядження, оскільки вважав, що він не пропущений.

40.2. Разом з апеляційною скаргою позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з вимогами про стягнення коштів на відрядження.

40.3. Колегія суддів касаційної інстанції наголошує, що заперечення проти клопотання про поновлення строку позовної давності і клопотання про поновлення строку позовної давності є взаємовиключними позиціями позивача. Помилковим є твердження позивача про те, що до суду апеляційної інстанції він подав вдруге одне й те ж саме клопотання про поновлення строку позовної давності, оскільки до суду першої інстанції у відповіді на відзив відповідача на позовну заяву він подав заперечення, вважаючи позовну давність не пропущеною, а в апеляційній скарзі заявив клопотання про поновлення позовної давності і ці клопотання не є тотожними, а є такими, які виключають одне одного.

40.4. Отже, суд апеляційної інстанції, в силу приписів ч. 5 ст. 269 ГПК України правомірно залишив без розгляду вказане клопотання, оскільки в разі поважності причин пропуску такого строку позивач мав звернутися з клопотанням про його поновлення до місцевого суду при зверненні з відповідними позовом, але з таким клопотанням позивач не звертався до місцевого суду, і тільки при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою позивачем було подано таке клопотання.

41. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2014 року по 09.07.2018 в розмірі 66 750,75 грн, колегія суддів касаційного суду зазначає наступне.

42. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

43. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 зазначеного кодексу).

44. Отже, остаточних розрахунків роботодавця з працівником здійснюється при його звільненні, зокрема, або в день звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиконання роботодавцем вказаних вимог законодавцем передбачений певний вид відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

45. Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не звертався до нього з вимогами про стягнення належних йому при звільненні сум за період з 02.12.2014 по 09.07.2018, у відповідача відповідно не виникло обов`язку з ним розраховуватись і тільки при зверненні з позовною вимогою до місцевого суду, 17.07.2018 ним була заявлена така вимога, відтак підстав для стягнення суми середнього заробітку за заявлений позивачем період не вбачається.

46. Як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно пояснень позивача, що наявні в матеріалах справи, розрахунок середнього заробітку ним проводиться не виходячи з останніх двох місяців роботи, що передують звільненню (жовтень-листопад 2014 року), як передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, а виходячи із нарахованої заробітної плати у червні та липні 2014 року, оскільки це останні місяці коли він виконував роботу у відповідача.

47. За таких обставин, виходячи з наданих самим позивачем пояснень та розрахунків, за відсутності інших доказів у справі, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що в день звільнення 01.12.2014 року позивач не виконував роботу у відповідача, тобто не працював і відповідно відповідальність відповідача за порушення строку такого розрахунку, що полягає в сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає з наступного дня після такого звернення

48. Водночас, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, звернення позивача до Господарського суду міста Києва в липні 2018 року є нічим іншим ніж вимогою до відповідача щодо проведення з ним остаточного розрахунку належних йому при звільненні сум, оскільки звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась).

У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. (Правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 682/3060/16-ц).

49. Крім того, у касаційній скарзі скаржник заявляє (п. 16.3. постанови), що допустимим доказом того, чи працював позивач в день звільнення може бути лише табель обліку робочого часу, а його письмові пояснення про останні місяці, коли ним виконувалась робота (червень та липень 2014 року) помилково розтлумачені судом апеляційної інстанції як доказ того, що позивач не працював у грудні 2014 року, оскільки позивач мав на увазі, що це попередні місяці до місяця звільнення періоди. Крім того, пояснення сторін не віднесено до засобів доказування, згідно ст. 73 ГПК України, відтак, суд апеляційної інстанції встановив обставини про те, що позивач не працював в день звільнення на підставі недопустимих доказів.

50. Колегія суддів вважає вказані доводи (п.16.3. постанови) необґрунтованими з огляду на таке.

50.1. Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач вказує, що розрахунок середнього заробітку ним проводився не виходячи з останніх двох місяців роботи, що передують звільненню (жовтень-листопад 2014 року), як передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, а виходячи із нарахованої заробітної плати у червні та липні 2014 року, оскільки це останні місяці коли він виконував роботу у відповідача.

50.2. Водночас, в поданих апеляційному суду поясненнях позивач зазначає, що звільнився з роботи 01.12.2014 року і в цей день він працював.

50.3. Проте, заперечення позивача своїх попередніх пояснень у відзиві є порушенням згаданого скаржником принципу "естопель", який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

50.4. Крім того, на підтвердження своїх заперечень, інших належних доказів позивачем не надано. Нарахування заробітної плати в грудні 2014 року згідно довідки форми ОК-5, не підтверджує, що відповідач працював у день звільнення.

50.5. Відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

50.6. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

50.7. Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

50.8. Письмові пояснення відносяться до письмових доказів, в розумінні статті 73 ГПК України.

50.9. Згідно частини 1 статті 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

50.10. Апеляційний суд, встановив, що в поясненнях позивач визнає останніми робочими місяцями червень та липень 2014 року, а відповідач проти цього не заперечує. Тому, колегія суддів вважає помилковим твердження позивача про те, що табель обліку робочого часу є єдиним допустимим доказом, що може підтверджувати, що позивач працював у день звільнення.

50.11. Отже, за відсутності у матеріалах справи табелю обліку робочого часу, зберігання якого у загальному випадку складає - 1 рік (поз. 408 Переліку типових документів, що створюють під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом Мін`юсту від 12.04.2012 року № 578/5), та на підставі наданих самим позивачем пояснень та розрахунків, за відсутності інших доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в день звільнення 01.12.2014 позивач не виконував роботу у відповідача, тобто не працював і відповідно відповідальність відповідача за порушення строку такого розрахунку, що полягає в сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає з наступного дня після такого звернення.

51. Щодо правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 552/2191/17, постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 761/17666/15-ц та від 27.06.2019 у справі № 923/623/18, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що обставини справи у зазначених постановах не є тотожними з даною справою, водночас, правові висновки, здійснені судами попередній інстанцій, враховуючи встановлені судами обставини у даній справі, не суперечать правовим висновкам у наведених постановах Верховного Суду. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 761/17666/15-ц, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявність обставин непереборної сили (форс-мажору), які унеможливили в свою чергу своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільненні суми. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 552/2191/17 предметом розгляду були вимоги про стягнення компенсації за час затримки заробітної плати, індексації та моральної шкоди, у зв`язку із невиконанням судових рішень про виплату заборгованості із заробітної плати. У постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 923/623/18, суд першої та апеляційної інстанції відмовили в позові про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки у зв`язку з тим, що позивач в цей період перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

52. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

53. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

54. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Водночас, більшість доводів касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі компетенції Верховного Суду в силу приписів статті 300 ГПК України.

55. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

56. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та ухвала Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн прийняті відповідно до фактичних обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни або скасування не вбачається.

57. Оскільки підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, то судовий збір відповідно до статті 129 ГПК України за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 від 16.03.2020 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ТОВ "Мостобуд" витрат на відрядження в сумі 13 580,00 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 66 750,75 грн залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді С. В. Жуков

Н. Г. Ткаченко