ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Справа № 903/82/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020 р. у справі №903/82/20 (суддя Костюк С.В., повний текст рішення складено 22.04.2020 року)

за позовом фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни

до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 34187,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 14.04.2020 року у справі №903/82/20 позов фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 34187,56 грн. задоволено повністю. Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни 32243,79 грн. відсотків за користування чужими коштами, 1540,99 грн. - 3% річних, 402,78 грн. - інфляційних, 6000,00 грн. витрат на правову допомогу, 2102,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що між сторонами існували договірні відносини засновані на договорі банківського рахунку від 17.03.2011 р., який складається із заяви про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів і відбитка печатки. Доказів існування інших правочинів між сторонами щодо відкриття та розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку №5040, які були б чинними з 17.03.2011 р., судом не встановлено.

З огляду на обставини встановленні судами під час розгляду справ №903/590/19 та №903/618/14, що мають преюдиціальний характер у даній справі, відповідно до вимог ст.1073 ЦК України та підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» господарський суд Волинської області дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу проценти за користування його грошовими коштами, що були безпідставно списані банком з рахунку позивача.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних та трьох процентів річних, то керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України, господарський суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню та вказує, що передбачений законом або договором розмір процентів за користування чужими коштами, не позбавляє кредитора права звернутись до боржника з позовом про стягнення трьох процентів річних за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Дослідивши подані позивачем докази витрат на професійну правову допомогу, зокрема: договір про надання правової допомоги №2 від 27.01.2020 р., розрахунок суми гонорару за правову допомогу від 27.01.2020 р., детальний опис наданих адвокатом послуг від 13.04.2020 р., рахунок на оплату послуг №2/01-20 та платіжне доручення №230 від 13.04.2020 р. на суму 6000 грн., зважаючи на відсутність клопотань відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Стягнути з позивача судові витрати. Витрати на правову допомогу відшкодувати за рахунок позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач звернувся з позовною заявою про стягнення з банку відсотків за користування грошовими коштами, які, на думку ФОП Печук І.В., були безпідставно списані з відкритого на її ім`я рахунку, посилаючись на положення цивільного законодавства, якими регулюються питання виконання сторонами договору банківського рахунку, однак позивачем не було надано суду належних доказів укладення між сторонами договору банківського рахунку. Апелянт стверджує, що заява про відкриття рахунку не є договором банківського рахунку та не містить істотних умов такого договору, а тому відсутні підстави для стягнення з банку будь-яких відсотків за користування грошовими коштами.

АТ КБ "Приватбанк" вважає, що в даному випадку між сторонами виникли кредитні правовідносини, що підтверджується постановою Верховного Суду від 20.04.2018 р. у справі №903/618/14, а тому списання коштів з поточного рахунку позивача здійснювалось у зв`язку із виникненням заборгованості за кредитним договором від 17.03.2011 р., яка станом на 14.05.2014 р. становила 98242,43 грн..

Відповідач, з посиланням на обставини встановлені судами під час розгляду справи №903/618/14, зазначає, що відсутність доказів щодо неправомірного заволодіння третіми особами кредитними коштами у сумі 95000 грн. свідчить про правомірність дій банку, пов`язаних із списанням коштів з поточного рахунку №5040.

На думку скаржника, безпідставною є позовна вимога щодо стягнення з банку трьох процентів річних та інфляційних втрат, згідно ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки позивач не порушив будь-яких грошових зобов`язань перед позивачем, як клієнтом, саме у зв`язку з відсутністю будь-яких залишків на рахунку та відсутністю будь-яких розпоряджень клієнта з приводу повернення/перерахування коштів, які, на його думку, були безпідставно списані.

Також відповідач зазначає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку, щодо обґрунтованості вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 6000 грн.. Зокрема, звертає увагу апеляційного суду на те, що в рахунку на оплату послуг №2/01-20 вказано послугу "представництво інтересів в судовому засіданні" вартістю 1000 грн., однак згідно оскаржуваного рішення представник позивача в судове засідання не з`явився. Апелянт вказує на відсутність доказів складання письмових пояснень та позовної заяви саме представником позивача, а також на те, що послуги з ознайомлення з наданими клієнтом документами щодо списання коштів, в т.ч. процесуальними документами сторін у матеріалах справи №903/618/14, №903/590/19, їх правова експертиза та аналіз (вартістю 500 грн.) та опрацювання законодавства, що регулює спірні правовідносини, аналіз судової практики у справах за аналогічними позовами до АТ КБ "Приватбанк", позиції ВГСУ, ВСУ, ВС та постанов пленумів, надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань застосування законодавства (вартістю 500 грн.) уже надавались позивачу цим адвокатом раніше, були ним оплачені та стягнуті з АТ КБ "Приватбанк" за результатами розгляду справи №903/590/19.

На підставі вищевикладеного, відповідач вважає, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. підлягають зменшенню та/або відшкодуванню виключно за рахунок позивача.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" на рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020 року у справі №903/82/20 залишити без задоволення.

Так, з поміж іншого, вказує на те, що розділ 2.1.2. "Поточні рахунки" договору приєднання, прямо передбачає, що клієнт на підставі ст. 634 ЦК України приєднується до Умов та правил надання банківських послуг шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до умов та правил, що разом становлять договір банківського рахунку. А тому вважає, що чинне законодавство та банківські правила передбачають можливість укладення договору банківського рахунку шляхом приєднання клієнта до договору.

Також зауважує, що посилання відповідача на виникнення на підставі заяви про відкриття поточного рахунку від 17.03.2011 р. виключно кредитних відносин, не заслуговує на увагу, оскільки кредитування рахунку не припиняє зобов`язання банку за договором банківського рахунка, а навпаки, наділяє сторони новими правами та обов`язками, які згідно ч.2 ст. 1069 ЦК України визначаються положеннями про позику та кредит цього кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач додає, що неправомірність дій АТ КБ "Приватбанк" щодо списання коштів у розмірі 90133,68 грн. з рахунку позивача встановлена рішенням суду у справі №903/590/19 і не потребує доказування. Що стосується витрат на професійну правову допомогу, то позивач вважає, що вони є обґрунтованими та підтвердженими відповідними доказами.

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, а також приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги АТ КБ "Приватбанк" на рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020 р. у справі №903/82/20 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

17.03.2011 р. сторони підписали заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки (надалі-заява). У відповідності до заяви від 17.03.2011р., відповідач відкрив позивачу поточний банківський рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 у ПАТ "Приватбанк" та зобов`язувався здійснювати його розрахункове-касове обслуговування (а.с. 7-8).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем доказів укладення між сторонами договору банківського рахунку, та твердження останнього про виникнення між сторонами кредитних відносин, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 р. у справі №903/618/14 було встановлено, що 17.03.2011 р. між ФОП Печук І.В. та ПАТ КБ "Приватбанк" підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом позивач приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах позивача - договорі банківського обслуговування. Дана обставина носить преюдиціальний характер та не підлягає доказуванню.

Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що договір банківського обслуговування від 17.03.2011 р., що складається із заяви про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів і відбитком печатки є єдиним правочином яким врегульовано відносини між сторонами з 17.03.2011 р. і який діє по даний час. Сторони доказів існування інших правочинів суду не надали та матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

В силу дії частини 3 статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За змістом статті 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження; грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Частиною 1 статті 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.1069 ЦК України).

Факт встановлення АТ КБ "Приватбанк" на поточний рахунок ФОП Печук І.В. кредитного ліміту був встановлений в постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 р. у справі №903/618/14 та згідно ч.4 ст. 75 ГПК України доказуванню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що укладення між сторонами договору банківського рахунку не виключає можливості виникнення між сторонами кредитних правовідносин у випадку кредитування рахунку.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на п.3.18.2.2.8 умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого клієнт доручає банку списувати грошові кошти зі всіх поточних рахунків у валюті кредиту для виконання зобов`язання по погашенню кредиту (до яких, зі слів апелянта, згідно ст.634 ЦК України приєднався ФОП Печук І.В.), не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи останні відсутні.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 р. у справі 903/590/19 судом встановлено, що погашення заборгованості за кредитом у розмірі 95000 грн. з поточного рахунку ФОП Печук І.В. проводились АТ КБ "Приватбанк" безпідставно, з огляду на те, що матеріалами справи №903/618/14 доведено неправомірність перерахування відповідачем з рахунку позивача коштів в сумі 95000 грн на рахунок ТОВ "ТЕК-Еталон", згідно платіжного доручення №2211 від 21.11.2013 року. Суд апеляційної інстанції у справі №903/590/19 дійшов висновку про стягнення АТ КБ "Приватбанк" на користь ФОП Печук І.В. безпідставно перерахованих з рахунку позивача коштів у сумі 95000грн.. У свою чергу судом першої інстанції у справі 903/590/19 позов було задоволено частково у сумі 68191 грн. 50 коп. тому, саме від цієї суми позивачем здійснювався розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних.

Таким чином вищевикладені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що відсутність доказів неправомірного заволодіння третіми особами кредитними коштами в сумі 95000 грн., свідчить про правомірність дій банку, пов`язаних із списанням коштів із поточного рахунку №5040.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 1214 ЦК України унормовано, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1070 ЦК України визначено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ч.1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Апеляційний суд вважає, що оскільки у заяві про відкриття поточного рахунку та картці зі зразками підписів і відбитка печатки від 17.03.2011 р. сторонами не визначеного розміру процентів за користування коштами, то їх розмір визначається відповідно до закону.

З огляду на те, що факт неправомірного списання відповідачем грошових коштів з поточного рахунку позивача встановлений постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 р. у справі №903/590/19, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 32243,79 грн. процентів за користування чужими коштами.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта в частині безпідставності позову щодо стягнення з банку на користь ФОП Печук І.В. трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки обставини безпідставного списання відповідачем грошових коштів з поточного рахунку позивача уже встановлені судовими рішеннями та мають преюдиціальний характер у даній справі, а тому апеляційний господарський суд констатує наявність правових підстав для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму безпідставно отриманих грошових коштів.

Колегія суддів зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі не оспорює арифметичну правильність нарахування суми процентів за користування чужими грошовими коштами, трьох процентів річних та інфляційних втрат (зазначає лише про повну відсутність підстав для їх нарахування, що вже спростовано вищенаведеними висновками апеляційного суду), а тому, з урахуванням положень ст. 269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про правомірність задоволення позовних вимог судом першої інстанції в цій частині.

Водночас, у своїй апеляційній скарзі відповідач, вказує на те, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 6000 грн. є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Скаржник вважає, що договір №2 та інші додатки до клопотання про відшкодування судових витрат не є належними доказами здійснення витрат на правову допомогу. Звертає увагу апеляційного суду на те, що в рахунку на оплату послуг №2/01-20 вказано послугу "представництво інтересів в судовому засіданні" вартістю 1000 грн., хоча представник позивача участі в судовому засіданні не приймав, а також на відсутність доказів складання позовної заяви та письмових пояснень саме представником позивача, оскільки останні підписані безпосередньо позивачем. Також відповідач повідомляє про те, що послуги з ознайомлення з наданими клієнтом документами щодо списання коштів, в т.ч. процесуальними документами в матеріалах справи №903/618/14, №903/590/19, їх правова експертиза та аналіз (вартістю 500 грн.) та опрацювання законодавства, що регулює спірні правовідносини, аналіз судової практики у справах за аналогічними позовами до АТ КБ "Приватбанк", позиції ВГСУ, ВСУ, ВС та постанов пленумів, надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань застосування законодавства (вартістю 500 грн.) уже надавались цим адвокатом позивачу раніше, були ним оплачені та стягнуті з АТ КБ "Приватбанк" за результатами розгляду справи №903/590/19.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справ, оскільки склад та розмір витрат пов`язаних з оплати правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених ФОП Печук І.В. витрат на послуги адвоката в суді першої інстанції матеріали справи містять ордер на надання правової допомоги ФОП Печук І.В. адвокатом Петровою Н.П. на підставі договору про надання правової допомоги №2 від 27.01.2020 р. (а.с. 58); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Петрової Н.П. №743 (а.с. 59); договір про надання правової допомоги №2 від 27.01.2020 р., (а.с. 61); розрахунок суми гонорару за правничу допомогу від 27.01.2020 р., що є додатком до договору (а.с. 62); детальний опис наданих адвокатом послуг у справі №903/82/20 (а.с. 63); рахунок на оплату послуг №2/01-20 (а.с. 64) та платіжне доручення №230 від 13.04.2020 р. про оплату ФОП Печук І.В. адвокатському об`єднанню "ДІЯ" 6000 грн. за оплату послуг адвоката.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2020 р. між ФОП Печук І.В. (далі - клієнт) та адвокатським об`єднанням "ДІЯ" (далі - адвокатське об`єднання) в особі старшого партнера Петрової Наталії Петрівни, яка діє на підставі статуту укладено договір про надання правової допомоги №2.

Згідно пункту 1.1 договору клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати клієнту юридичну допомогу у справі за позовом до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення грошових коштів, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.2.1. договору адвокатське об`єднання, на підставі звернення клієнта, зобов`язується здійснювати в інтересах клієнта такі дії: 2.1.1. Надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань застосування законодавства, складання та надання на підпис клієнту (та/або підписання та подання від його імені) документів, заяв по суті справи, заяв з процесуальних питань, в тому числі, але не виключно адвокатських запитів, позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, апеляційних та касаційних скарг, заперечень, заяв та клопотань, пов`язаних з наданням правової допомоги визначеної у п.1.1. даного договору; 2.1.2 Представництво інтересів клієнта в організаціях, установах, підприємствах усіх форм власності та судах усіх інстанцій, з усіма правами, які надані клієнту, як стороні по справі, пов`язаної зі зверненням клієнта з позовом до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення коштів

Пунктом 2.3. договору для надання юридичної допомоги клієнту, адвокатське об`єднання призначає адвоката Петрову Наталію Петрівну.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта, щодо необґрунтованості витрат на правову допомогу, зокрема з посиланням на те, що позовна заява та письмові пояснення підписані не адвокатом, а позивачем особисто, оскільки така можливість передбачена умовами п.2.1. договору. Тому підписання особисто ФОП Печук І.В. процесуальних документів не спростовує обставин надання адвокатом Петровою Н.П. правової допомоги щодо їх підготовки.

Пунктами 4.1., 4.2. та 4.3. договору гонорар - винагорода адвокатському об`єднанню за здійснення представництва інтересів клієнта в суді та надання його інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором. Гонорар складається з суми вартості послуг, які узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до договору, який є його не від`ємною частиною, та не залежить від результатів розгляду справи судом. Оплата гонорару здійснюється упродовж 3-х днів за виставленим рахунком, в якому зазначаються вчинені дії та інші витрати. У разі незгоди з виставленим рахунком клієнт у 10-денний термін направляється адвокатському об`єднанню вмотивовані заперечення.

В додатку №1 до договору здійснено розрахунок суми гонорару за правничу допомогу. Сторони погодили, що винагорода (гонорар) адвокатського об`єднання за представництво в суді на надання клієнту іншої правової допомоги, пов`язаної із справою, яка є предметом договору, обчислюється у формі фіксованого розміру в незалежності від кількості витраченого часу та складається з суми вартості послуг: 1) ознайомлення з наявними у клієнта документами щодо списання коштів, в т.ч. процесуальними документами сторін, які мають бути в матеріалах судових справ №903/618/14, 903/590/19 їх правова експертиза та аналіз, підготовка юридичного висновку - 500 грн.; опрацювання законодавства, що регулює спірні правовідносини, аналіз судової практики у спорах за аналогічними позовами до АТ КБ "Приватбанк", позицій ВГСУ, ВСУ, ВС та постанов пленумів, надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань застосування законодавства - 500 грн.; підготовка та направлення адвокатського запиту - 300 грн.; складання позовної заяви про стягнення коштів -3500 грн.; відповідь на відзив - 500 грн.; підготовка заяв з процесуальних питань - 300 грн.; представництво інтересів клієнта в судовому засіданні з урахуванням часу, витраченого на дорогу - 1000 грн.. Загальна вартість послуг становить 7300 грн..

У свою чергу в детальному описі наданих адвокатом послуг у справі №903/82/20 вказано, що сума гонорару на підставі п.п.4.2 договору обчислюється у формі фіксованого розміру, що складається з суми вартості послуг, погоджених в додатку №1 до договору та становить 6000грн.

Згідно детального опису наданих послуг, адвокатом були надані наступні послуги: ознайомлення з наявними у клієнта документами щодо списання коштів, в т.ч. процесуальними документами сторін, які мають бути в матеріалах судових справ №903/618/14, 903/590/19 їх правова експертиза та аналіз - 500 грн.; опрацювання законодавства, що регулює спірні правовідносини, аналіз судової практики у спорах за аналогічними позовами до АТ КБ "Приватбанк", позицій ВГСУ, ВСУ, ВС та постанов пленумів, надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань застосування законодавства - 500 грн.; складання та направлення на електронну адресу клієнта позовної заяви про стягнення грошових коштів - 3500 грн.; складання та подання до суду письмових пояснень - 500 грн.. Також зазначено, що планується надати послуги з представництва інтересів клієнта в судовому засіданні 14.04.2020 р. вартістю 1000 грн..

Аналогічний перелік послуг на суму 6000 грн. наведений в рахунку на оплату послуг №2/01-20 від 13.04.2020 р..

З платіжного доручення №230 від 13.04.2020 вбачається, що ФОП Печук І.В. було оплачено АО "ДІЯ" 6000 грн. за послуги адвоката за договором про надання правової допомоги від 27.01.2020 р..

Таким чином, сума визначена в детальному описі наданих послуг та в рахунку на оплату послуг не перевищує розміру гонорару визначеному в додатку №1 до договору №2 від 27.01.2020 р..

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази витрат позивача на професійну правову допомогу, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта в частині безпідставного включення до рахунку на оплату послуг №2/01-20 послуги представництва інтересів клієнта в судовому засіданні вартістю 1000 грн., з огляду на те, що, як вбачається з оспорюваного рішення, представник позивача участі в судовому засіданні 14.04.2020 р. не приймав. Тому, апеляційний господарський суд вважає за необхідне виключити в цій частині витрати на професійну правову допомогу, оскільки такі послуги адвокатом позивачу фактично не надавались.

Інші доводи апелянта щодо безпідставності стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що відповідач своїх заперечень щодо розміру витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, до суду першої інстанції не подавав.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, однак під час вирішення питання про розподіл судових витрат, не врахував послуги, які фактично адвокатом позивачу надані не були, що призвело до стягнення необґрунтованої суми витрат на професійну правову допомогу, з огляду на що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні відповідно до ст.277 ГПК України.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020 р. у справі №903/82/20 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020 р. у справі №903/82/20 в частині стягнення витрат на професійну правову допомогу змінити та викласти в цій частині резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул.Грушевського, буд. 1Д, ) на користь фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , рахунок № НОМЕР_3 в філії Волинське обласне управління АТ "Ощадбанк", МФО 303398) 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу".

3. В решті рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020 р. у справі №903/82/20 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "22" липня 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.