ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.07.2020 Справа № 905/2097/19 Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,

секретар судового засідання Доннік Н.В.

розглянувши матеріали справи за позовом: Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства (87555, вул. Соборна, 7, м. Маріуполь, Донецька область, )

до відповідача: Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (87547, вул. К. Лібкнехта, 177а, м. Маріуполь, Донецька область, )

про стягнення 2853684,42 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Мороз О.О. свідоцтво №30001575 від 28.02.2018, ордер серії ЗП №093888 (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Рукавкова Л.Б., довіреність № 03-56 від 16.12.19 посадова інструкція від 15.10.2011;

Комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопроводно-каналізаційного господарства» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу про стягнення 2853684,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між сторонами 21.11.2013 укладено договір №3 про надання послуг централізованого питного водопостачання. На виконання зазначеного договору відповідачем надано послуги водопостачання у листопаді 2016 року на суму 17122107,70 грн, у вартість наданих послуг з поставки питної води, був включений податок на додану вартість.

Однак відповідач не зареєстрував податкові накладні на вищевказані суми, внаслідок чого позивач втратив право на віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість у розмірі 2853684,42грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 06.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/2097/19 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.01.2020 строк розгляду справи №905/2097/19, на стадії підготовчого провадження продовжено на тридцять днів.

Ухвалою суду від 03.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті на 24.03.2020.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив. У відзиві на позов відповідач вказує, що за умовами договору про надання послуг централізованого питного водопостачання №3 від 21.11.2013, відповідач зобов`язався надати позивачу послуги водопостачання, а позивач - розрахуватись за їх надання. Відповідач свої зобов`язання за договором виконав, а позивач оплату наданих послуг не здійснив.

У зв`язку з чим, за для своєчасної реєстрації податкових накладних з ПДВ позивача, за листопад 2016 року, він мав отримати від позивача оплату за надані послуги, у повному обсязі.

Відповідач вважає, що в разі нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних, права позивача підлягають захисту шляхом подання до податкової служби заяви зі скаргою на дії відповідача, та декларації за відповідний звітний податковий період, у цьому випадку податковим органом здійснюється перевірка дотримання вимог податкового законодавства та вживаються заходи щодо усунення виявленого порушення, з урахуванням положень підпункту 78.1.9 пункту 78.1 ст. 78, п.201.10, 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України. Позивач до податкової не звертався з відповідною скаргою. Отже, позивачем не доведено суду належними доказами факту неправомірних дій відповідача, вина відповідача не підтверджена, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, суд встановив наступне.

21 листопада 2013 року між Комунальним підприємством «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - Позивач, Споживач) та Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу» в особі Маріупольського виробничого управління (далі - Відповідач, Постачальник) укладено договір про надання послуг централізованого питного водопостачання № 3, (далі Договір), (т.с.1, а.а. 40-56).

Відповідно до п.1.1 Договору постачальник зобов`язується у 2014 році надати послуги Споживачу з централізованого водопостачання, а Споживач зобов`язується прийняти і оплатити надані Постачальником послуги.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати споживачем після пред`явлення постачальником рахунка на оплату послуг, з урахуванням підписаного сторонами акта. Споживач самостійно здійснює поточний платіж за поставку води рівномірно протягом місяця по 1/3 частини платежу в наступні періоди: 10, 20 числа поточного місяця, виходячи з узгодженої кількості води та чинного на цей період часу тарифу. До рахунка додається акт (показники лічильників). Остаточний розрахунок за поставлену кількість води за минулий місяць споживач здійснює на підставі підписаного акту, платіжним дорученням з урахуванням поточних оплат в передостанній робочий день місяця.

За приписами п.4.2. договору, до рахунку додаються: акти наданих послуг, податкова накладна.

Відповідно до підпунктів 6.1.1. та 6.1.2. п.6.1. договору, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати надані постачальником послуги централізованого водопостачання. Приймати надані послуги з централізованого водопостачання згідно з актом у відповідності до умов розділу 4 даного договору.

Положеннями п.7.3. договору сторонами узгоджено, що споживач за порушення умов договору щодо строків внесення оплати за послуги централізованого водопостачання зобов`язаний сплатити постачальнику штраф (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п.10.1 цей Договір діє з 01 січня 2014 до 31 березня 2014 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

За пунктом 11.1 Договору його умови мають однакову зобов`язальну силу для Сторін і можуть бути змінені за їх домовленістю шляхом укладання додаткової угоди до цього Договору, яка є його невід`ємною частиною і має юридичну силу у разі, якщо складена у письмовій формі, підписана сторонами та скріплена їх печатками.

Додатковою угодою № 1/1 від 10.02.2014 сторони продовжили дію Договору до 31.12.2014, та затвердили умову за наявності якої строк дії Договору припиняється, а саме якщо одна із сторін не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору заявить про його припинення.

Додатковими угодами № 2 від 01.12.2014, № 4 від 26.11.2015, № 5 від 22.07.2016 строк дії Договору був продовжений на період 2015, 2016 роки.

Відповідно до п.4.2 Договору до рахунку додаються акти наданих послуг, податкова накладна.

На виконання вимог Договору Відповідачем були виставлені:

- рахунок- фактуру № 419 від 10.11.2016, на суму 4 753 119,88 грн., у тому числі ПДВ в розмірі 20% - 950 623,98 грн;

- рахунок- фактуру № 423 від 20.11.2016, на суму 4 575 810,20 грн., у тому числі ПДВ в розмірі 20% - 915 162,04 грн;

- рахунок- фактуру № 443 від 30.11.2016, на суму 4 939 492,00 грн., у тому числі ПДВ в розмірі 20% - 987 898,60 грн.

Вказані рахунки отримані відповідачем, про що наявні відповідні відмітки про отримання на копіях самих рахунків.

Так, загальна сума податку на додану вартість за рахунками становить - 2 853 684,62 грн.

30 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем підписаний Акт № 2 та акт № 2а про надання послуг з поставки питної води по вищезазначеному Договору, загальним об`ємом 3 064 583 м3 та 424 028 м3 відповідно.

Акт звірки підписаний керівниками та головними бухгалтерами обох сторін договору та скріплений печатками підприємств.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем положень укладеного між сторонами п. 4.1 договору та пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), позивач не може віднести суму ПДВ у розмірі 2853684,62 грн. до складу податкового кредиту відповідного періоду, оскільки відповідач не зареєстрував податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відтак, посилаючись на протиправну бездіяльність відповідача, що, на думку позивача, пов`язана з недотриманням податкового законодавства та умов укладеного між сторонами договору про надання послуг централізованого питного водопостачання, позивачу було завдано збитки у розмірі 2853684,62 грн., що складають суму ПДВ за рахунками та актами.

Як також встановлено судом, рішенням Господарського суду Донецької області від 23.05.2019 у справі № 905/480/18, ухвалою апеляційного суду про затвердження мирової угоди у справі № 905/480/18 від 22.08.2018, встановлено, що борг позивача перед відповідачем за період з 01.12.2015 до 01.02.2018 складає 310 298 869,95 грн., у тому числі заборгованість за листопад 2016 складає 11 672 107,70 грн.

Статтею 16 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно статті 16 ЦК України, є відшкодування збитків.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

За загальними положеннями ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України (далі -ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом ст. 225 ГК Українидо складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто обов`язок доказування покладається на сторони. Докази повинні бути належними та допустимими (ст.ст.74, 76, 77 ГПК України).

Як вказано вище, між сторонами виникли правовідносини на підставі договору про надання послуг № 3 від 21.11.2013, за яким відповідач надав послуги позивачу з централізованого питного водопостачання, відповідно до умов та в термін обумовлений цим договором.

За наслідком надання послуг відповідачем позивачу, останнім відповідні кошти сплачені не були, про шо власно й не заперечується сторонами у справі.

Відповідач, у свою чергу, не виконав обов`язку стосовно реєстрації електронних податкових накладних, які були виписані ним на ім`я позивача, що призвело до позбавлення позивача можливості віднести суми ПДВ до податкового кредиту.

Отже предметом спору у даній справі є наявність обов`язку у відповідача відшкодувати позивачу збитки у розмірі 2853684,42 грн, заподіяні внаслідок порушення вимог стосовно здійснення господарської діяльності, що призвело до втрати позивачем можливості отримати податковий кредит.

Стаття 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції Закону України від 28.12.2014 № 71-VІІІ, набрав чинності 01.01.2015) визначає, що податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п.п. 14.1.178.); податкове зобов`язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді (п.п. 14.1.179); податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п.14.1.181).

Відповідно до положень пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/ послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 201.7 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Положення статті 201 ПК України, до яких відсилає пункт 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов`язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов`язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов`язки учасників податкових відносини, пов`язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов`язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

За пунктами 200.1.-200.4. ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту, такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200.1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, предмет спору та обставини справи, суд зауважує, що для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Необхідним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто мають бути прямими.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. У свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

З урахуванням викладених положень податкового законодавства, якими урегульовані питання адміністрування податку на додану вартість, суд відхиляє доводи позивача про наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та втратою позивачем можливості отримання податкового кредиту на суму ПДВ, по розрахунках згідно договору про надання послуг, з огляду на наступне.

Так, згідно з абзацами 10, 14, 17 п. 201.10 статті 201 ПК України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов`язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Тобто, наведеною нормою права визначений обов`язок продавця зареєструвати податкові накладні, за для включення покупцем сум ПДВ до податкового кредиту.

Разом з тим, податковим законодавством (підпунктом «а» пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України) передбачені випадки виключення обов`язковості реєстрації податкових накладних, для нарахування сум податку, що відноситься до податкового кредиту, зокрема, на підставі рахунку, який виставляється платнику податку за послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму та податковий номер продавця.

Як встановлено судом вище, відповідач надавав позивачу послуги з централізованого питного водопостачання, сплата яких здійснюється споживачем-позивачем, на підставі виставлених рахунків постачальника, тобто відповідача.

Спірним податковим періодом у справі є саме листопад 2016 року, інші періоди судом не досліджується.

З пункту 4.1. договору вбачається, що розрахунки за поставлені послуги, визначаються показниками приладів обліку, також виписуються рахунки-фактури, які разом із актами наданих послуг вручаються споживачу.

У матеріалах справи наявні копії рахунків фактур: №419 від 10.11.2016 на суму 5703743,86 грн; № 423 від 20.11.2016 на суму 5490972,24 грн; №443 від 30.11.2016 на суму 5927391,60 грн, в яких міститься інформація щодо показників обліку лічильників, ціну, загальну суму та відповідно реквізити споживача та постачальника, у той числі й податкові номери обох сторін.

До вказаних рахунків також складені акти:

- акт №2, який містить у собі загальну інформацію щодо, типу прибору (лічильник), показники на початок розрахункового місяця та на його кінець; кількість поданої води;

- акт №2а, який містить у собі деталізовану інформацію показників лічильників, виходячи з об`єктів підключення споживача.

Таким чином, рахунки, надані позивачу, містять всю необхідну інформацію (загальну суму платежу, суму податку, податковий номер продавця, вартість послуг, що визначена за приладами обліку (показники зазначаються)), яка, в розумінні п.п. «а» п. 201.11 статті 201 ПК України є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, взагалі без отримання податкової накладної.

Проте, позивач сам діяв не в межах нормативно правового поля визначеного податковим кодексом, адже йому, як покупцю надане право самостійної дії задля відновлення порушеного права, що визначене підпунктом «а» пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України, яким в даному випадку позивач не скористався.

Тому, за визначеним конкретним механізмом, порушення відповідачем порядку оформлення та реєстрації податкових накладних, не впливало на право позивача стосовно включення відповідної суми до податкового кредиту.

Також, судом критично оцінюється посилання позивача на додаткові витрати, причиною яких є неправомірна поведінка відповідача, а саме, відволікання грошових коштів позивачем, зі своєї господарської діяльності для поповнення електронного рахуноку з податку на додану вартість, для проведення інших господарських операцій.

Суд зазначає, що податковим кодексом України визначені заходи які необхідно вчинити, у разі «…порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг…», зокрема, покупець має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. Протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобов`язаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку за такою операцією.

Саме результати такої перевірки податкового органу, з підтвердженням факту непроведення продавцем/постачальником реєстрації податкових накладних, є належним та допустимим доказом протиправної поведінки останнього щодо прав покупця/споживача (позивача за даним позовом).

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №918/219/17 від 21.03.2018, №911/224/19 від 10.03.2020.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки порушення відповідачем порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних не позбавляло позивача права на включення спірної суми до податкового кредиту, за пп. «а», п. 201.11 ст. 2011 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів господарський суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Приписами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 421805,27 грн покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про стягнення 2853684,42 грн.

У судовому засіданні 21.07.2020 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.07.2020.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України). Зазначені строки обчислюються з урахуванням ч. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію у даній справі://dn.arbitr.gov.ua.

Суддя О.М. Сковородіна