ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

29 липня 2020 року Справа № 915/237/20

м. Миколаїв

Суддя Господарського суду Миколаївської області Адаховська В.С., розглянувши без виклику сторін

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Константа Комбікорм б/н від 24.07.2020 (вх. № 9114/20) про забезпечення позову у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Константа Комбікорм (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 13, кв. 39, ідентифікаційний код 40969842)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Баштанська птахофабрика (56101, Миколаївська обл., м. Баштанка, вул. Заводська, буд. 2, ідентифікаційний код 36074464)

про: стягнення 2 001 236,62 грн.

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю Константа Комбікорм (далі ТОВ Константа Комбікорм) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 27.02.2020 в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Баштанська птахофабрика (далі TОB Баштанська Птахофабрика) заборгованості у розмірі 2 001 236,62 грн. з якої: 1 075 610,52 грн. сума основного боргу, 217 791,27 грн. пеня, 51 337,38 грн. інфляційні, 20 056,64 грн. 3% річних, 636440,81 грн. штраф у розмірі 10% за прострочення поставки продукції.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

27.07.2020 позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову б/н від 24.07.2020 (вх. № 9114/20), у якій заявник просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно відповідача ТОВ Баштанська птахофабрика у межах суми позовних вимог 2 001 236,62 грн.

Заявник в обґрунтування поданої заяви вказує, що предметом позовної заяви у справі № 915/237/20 виступає стягнення боргу з відповідача на користь позивача у розмірі 2 001 236,62 грн.

Заявник вважає, що невжиття заходів щодо накладення арешту на майно, що належать ТОВ Баштанська птахофабрика може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення Господарського суду Миколаївської області з наступних підстав:

1. Вимоги позивача повернути заборгованість в сумі 1 075 610, 52 грн., викладені у претензії від 23.01.2020 № 23/01 були проігноровані відповідачем. TОB Баштанська Птахофабрика за рішенням засновників перебуває в стані припинення. Кредиторські вимоги ТОВ Константа-Комбікорм визнано ТОВ Баштанська Птахофабрика лише в розмірі основного боргу в сумі 1 075 610, 52 грн. (без врахування штрафних санкцій) та включено в реєстр вимог кредиторів 4 черги, про що листом № 64/20 від 16.03.2020 повідомив ліквідатор підприємства Пономарьова В.А. Оскільки майно, яке належать відповідачу за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, знаходяться у його повному та безперешкодному володінні та користуванні, відповідач може розпочати його реалізацію та витратити грошові кошти не на погашення заборгованості перед позивачем, що в свою чергу може призвести до істотного ускладнення або унеможливленім виконання рішення суду в разі задоволення позову.

2. На момент подання позивачем позовної заяви з аналізу інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Судова влада України встановлено, що Господарським судом Миколаївської області задоволено в повному обсязі вимоги: ТОВ Заваллівський графіт до ТОВ Баштанська птахофабрика в сумі 2 600 000,00 грн. (справа № 915/1714/19); ПАТ Київ-Атлантик Україна до ТОВ Баштанська птахофабрика в сумі 4 628 850,41 грн. (справа № 915/1628/19). По даним справам рішення набрали законної сили 04.03.2020, 31.03.2020 та видано судові накази на їх примусове виконання. Отже, Відповідач перед ТОВ Заваллівський графіт та ПАТ Київ-Атлантик Україна має велику заборгованість, що в порядку виконання вказаних судових рішень по справах може потягти витрачання коштів саме на погашення заборгованості перед даними контрагентами, а не для здійснення розрахунків з позивачем ТОВ Константа-Комбікорм, а це, в свою чергу, може призвести до невиконання або істотного ускладнення виконання рішення суду по даній справі у разі задоволення позову, а також позбавити позивача права на ефективний захист порушених прав. Окрім цього, вказана сума заборгованості ТОВ Баштанська птахофабрика перед ТОВ Заваллівський графіт та ПАТ Київ-Атлантик Україна свідчить про недобросовісність, неналежне виконання своїх договірних зобов`язань, що відповідно також підтверджує той факт, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.

3. Згідно інформації, розміщеної в Автоматизованій системі виконавчого провадження, наявне незавершене виконавче провадження № 61866977, в якому боржником виступає ТОВ Баштанська птахофабрика, а стягувачем ПАТ Київ-Атлантик Україна. Згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті ДФС України, ТОВ Баштанська Птахофабрика має податковий борг в розмірі 94 653,00 грн., з яких: державний 68 298,00 грн., місцевий 26 355,00 грн.

Тобто, позивач вважає, що у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах заявлених позовних вимог, можливе утруднення або унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову внаслідок зникнення або зменшення майна, наявного у відповідача, на момент ухвалення рішення у даній справі. Натомість застосування судом заходів забезпечення позову забезпечить охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників у справі про банкрутство з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Дослідивши матеріали поданої заяви про забезпечення позову, судом встановлено наступне.

За загальним правилом, встановленим 140 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 137 ГПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Таким чином, із змісту вищенаведених процесуальних норм вбачається, що необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди щодо виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення.

Отже, інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання подальшого судового рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Одночасно з цим, заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, в тому числі:

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Суд звертає увагу на те, що позивачем в заяві про забезпечення позову не вказано на яке саме нерухоме та рухоме майно слід накласти арешт, а також зазначає, що позивачем не наведено доводів на підтвердження наявності зв`язку між запропонованим заходом до забезпечення позову (в частині накладення арешту на нерухоме та рухоме майно) і предметом позовної вимоги (стягнення коштів) та на підтвердження можливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог лише внаслідок звернення стягнення на відповідне рухоме та нерухоме майно.

Крім того, з урахуванням фактичних обставин заяви, суд вважає за необхідне зазначити про те, що позивач ставить свої інтереси, які ще не захищені судом вище інтересів відповідача та інших осіб, які мають грошові вимоги до відповідача, та які вже знаходяться на стадії примусового виконання. При цьому судом враховано, що фактично частина заборгованості відповідача перед іншими суб`єктами, відомості про які надав позивач, фактично є заборгованістю зі сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), які в свою чергу є джерелом наповнення Державного бюджету України та відповідно до приписів ст. 46 Закону України Про виконавче провадження підлягають сплаті першочергово, ніж вимоги позивача.

Відтак суд вбачає порушення зі сторони позивача вимог ст. 13 Цивільного кодексу України, яка зокрема, передбачає, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

За таких обставин, суд не вбачає порушення прав та інтересів позивача внаслідок незастосування заходів забезпечення позову з підстав, зазначених позивачем.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 3 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Подана позивачем заява про забезпечення позову не містить жодних належних, допустимих та вірогідних доказів в розумінні ст. ст. 76, 77, 79 ГПК України, із яким діюче законодавство пов`язує застосування заходів щодо забезпечення позову.

З огляду на наведене вище, оскільки правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд на даний час не вбачає, тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234, 235, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Константа Комбікорм б/н від 24.07.2020 (вх. № 9114/20) про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у порядку та строки, визначені статтями 255-257 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.С. Адаховська