ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.07.2020 Справа № 920/440/20
м. Суми
Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., за участю секретаря судового засідання Галашан І.В., розглянувши без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 920/440/20
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» (вул. Береста, буд. 21, м. Суми, 40000, ідентифікаційний код 39586236),
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ),
про стягнення 4 113,12 грн на підставі договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19, укладеного між сторонами.
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 11 905,43 грн на підставі договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19.
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі № 920/440/20 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі № 920/440/20; справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами; розгляд справи по суті призначити в судове засідання на 25.06.2020, 10:30; встановити відповідачу строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов до 10.06.2020; встановити позивачу строк для подання до суду відповіді на відзив до 17.06.2020; а також встановити відповідачу строк для подання до суду заперечення до 25.06.2020.
05.06.2020 разом із супровідним листом від 01.06.2020 № 2/22-833 (вх. № 4430/20 від 05.06.2020) представником відповідача подано до суду відзив, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки згідно додаткової угоди від 04.12.2019 до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19 сторонами змінено загальну суму договору, яка склала 189587,02 грн, і зазначену суму сплачено відповідачем позивачеві відповідно до платіжних доручень від 20.12.2019 № 2601 та від 24.12.2019 № 2126, № 2127.
Ухвалою суду від 25.06.2020 у справі № 920/440/20 постановлено, зокрема, відкласти розгляд справи по суті на 29.07.2020, 11:00; продовжити позивачу строк для подання до суду відповіді на відзив до 20.07.2020.
17.07.2020 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив від 16.07.2020 № 407007-Ск-2579-0720 9 (вх. № 6155/20), де представник позивача зазначає, що відповідачем за спожитий природний газ у обсязі 30 894,94 м. куб. сплачено лише 189 587,02 грн, замість 193 700,14 грн, таким чином, залишок заборгованості відповідача по оплаті за спожитий природний газ станом на 10.07.2020 складає 4 113,12 грн.
Щодо твердження відповідача, що обсяги природного газу не передбачені договірними зобов`язаннями, представник позивача зазначає, що сторони, укладаючи 04.12.2019 договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41FВ407-479-19, пунктом 1.2 договору встановили, що річний плановий обсяг постачання природного газу складає 43 000 м. куб., актами приймання-передачі природного газу № СМ389008451, № СМ389009381 та № СМ380001068 підтверджується, що обсяг переданого природного газу, за вищевказаним договором складає 30 994,94 м.куб., а отже він не перевищує договірні обсяги, визначені у пункті 1.2 договору.
17.07.2020 до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог від 16.07.2020 № 407007-Ск-2581-0720 (вх. № 2297к від 17.07.2020), у якій позивач зазначив, що відповідачем у платіжному доручені від 20.12.2019 № 2061 зазначено інше призначення платежу та не було посилання на договір від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19, позивачем кошти в сумі 7 792,31 грн, в момент їх отримання, було віднесено в оплату по договору від 04.02.2019 № 41FВ407-309-19. В той же час, 01.07.2020 на адресу позивача від відповідача надійшов лист № 2/22-1036, в якому повідомлялося, що кошти в сумі 7 792,31 грн згідно платіжного доручення від 20.12.2019 № 2061 було перераховано останнім в рахунок оплати за договором від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19, а не за договором від 04.02.2019 № 41FВ407-309-19.
На підставі викладеного, позивач зазначає, що станом на 10.07.2020 заборгованість відповідача перед позивачем за вищезазначеним договором становить 4 113,12 грн, та просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19 в сумі 4 113,12 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн.
Також представником позивача подано до суду заяву про поновлення процесуального строку від 16.07.2020 № 407007-Ск-2580-0720 (вх. № 2299к від 17.07.2020), відповідно до якої, керуючись частиною першою статті 119 ГПК України, просить суд поновити пропущений строк на подачу заяви про зменшення позовних вимог.
Суд, розглянувши заяву представника позивача про поновлення процесуального строку від 16.07.2020 № 407007-Ск-2580-0720 (вх. № 2299к від 17.07.2020) та заяву про зменшення позовних вимог від 16.07.2020 № 407007-Ск-2581-0720 (вх. № 2297к від 17.07.2020), вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини другої, третьої статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію (частина п`ята статті 119 Господарського процесуального кодексу України).
У відповідності до пункту 2 частини другої статті 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
З огляду на викладені правові норми та приймаючи до уваги доводи представника позивача, викладені у вищезазначених заявах про поновлення процесуального строку та про зменшення позовних вимог, суд вважає за доцільне задовольнити їх, продовжити процесуальний строк на подачу позивачем заяви про зменшення позовних вимог, встановлений у відповідності до пункту 2 частини другої статті 46 ГПК України; прийняти до розгляду заяву представника позивача про зменшення позовних вимог та здійснювати подальший розгляд цієї справи з її урахуванням, у зв`язку із чим має місце нова ціна позову.
За приписами статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 43 та 33 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.
Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.
04.12.2019 між сторонами укладено договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41FВ407-479-19 (далі - договір) з додатковими угодами до нього.
Відповідно до пункт 1.1 договору, позивач (постачальник) зобов`язався передати у власність відповідачу (споживачу) у 2019 році природний газ в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а відповідач (споживач) зобов`язався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки, та порядку, що визначні договором.
Згідно з пунктом 1.3 договору сторони встановили планові обсяги постачання газу по місяцях. Постачання газу здійснюється за умови наявності діючого між споживачем та оператором ГРМ договору розподілу газу (пункт 2.2.1 договору).
Пунктом 2.9 договору, сторони погодили, що визначення фактичного обсягу поставленого природного газу між сторонами здійснюється у наступному порядку:
2.9.2 на підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника;
2.9.3 споживач протягом двох днів з дати підписання акта приймання-передачі газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акту прийому-передачі газу.
Пунктом 3.1 договору, сторони погодили, що розрахунки за поставлений споживачу газ здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем.
Згідно з пунктом 3.3 договору, ціна, зазначена в пункті 3.2 договору, може змінюватись протягом дії договору. Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до цього договору.
Додатковими угодами № 1 від 04.12.2019, № 2 від 05.12.2019, № 3 від 06.12.2019 до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41FВ407-479-19 від 04.12.2019 сторони узгоджували ціну постачання газу, шляхом підписання додаткових угод.
Відповідно до Кодексу газорозподільних систем визначений Оператором ГРМ обсяг споживання природного газу по об`єкту споживача за відповідний календарний місяць є підставою для взаєморозрахунків між споживачем та його постачальником.
Розрахунковий період, у відповідності із пунктом 4.1 договору, становить один календарний місяць - з 07.00 годин першого дня місяця до 07.00 годин першого дня наступного місяця включно.
Згідно пункту 4.2.1 договору, оплата вартості послуг з постачання здійснюється споживачем не пізніше 10 числа розрахункового місяця на підставі рахунку, що надається постачальником споживачу не пізніше п`ятого числа розрахункового місяця у розмірі, що не перевищує 100 тис. грн.
Такі ж норми зазначені у Правилах постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1382/27827.
Відповідно до п. 12, розділу II Правил постачання природного газу за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати діючому постачальнику копію відповідного акта про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ/ГТС та споживачем, відповідно до вимог Кодексу газотранспортної системи/Кодексу газорозподільних систем.
На підставі отриманих від споживача даних та/або даних Оператора ГТС постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає споживачу два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника.
Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу.
Згідно пункту 11.1 договору, останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплених їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Відповідно до пункту 11.2 вказаного договору, сторони домовились, що дія договору може бути продовжена на строк, достатній для проведення процедури закупівлі природного газу, у порядку передбаченому частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», на початок наступного року, в обсязі що не перевищує 20 відсотків суми цього договору, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.
Додатковою угодою № 4 від 27.12.2019 до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41FВ407-479-19 від 04.12.2019, сторони дійшли згоди пункт 11.1 договору викласти в наступній редакції: «Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплених їх підписів печатками (за наявності) сторін і дії до 31 січня 2020 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання.
За період з грудня 2019 року по лютий 2020 року позивачем відповідачеві надавалися послуги з постачання природного газу, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, актами приймання-передачі природного газу від 23.12.2019 № СМ389008451 на суму 84 346,22 грн; від 24.12.2019 № СМ389008456 на суму 97 448,49 грн; від 31.12.2019 № СМ389009384 на суму 16 138,74 грн; від 31.01.2020 № СМ380001068 на суму 93 215,18 грн, які підписано сторонами та скріплено їх печатками.
Відповідачем частково погашено заборгованість перед позивачем з оплати переданого за договором № 41FВ407-479-19 від 04.12.2019 природного газу, у зв`язку з чим станом на 10.07.2020 заборгованість відповідача перед позивачем складає 4 113,12 грн.
Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а як визначено приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.
Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання, або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Згідно із статтею 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві твар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару; договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Пунктом 1 частини першої статті 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобов`язання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки.
За змістом статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Факт отримання відповідачем природного газу за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 04.12.2019 № 41FВ407-479-19 повністю підтверджується матеріалами справи, зокрема актами приймання-передачі природного газу від 23.12.2019 № СМ389008451 на суму 84 346,22 грн; від 24.12.2019 № СМ389008456 на суму 97 448,49 грн; від 31.12.2019 № СМ389009384 на суму 16 138,74 грн; від 31.01.2020 № СМ380001068 на суму 93 215,18 грн, які підписано сторонами та скріплено їх печатками.
Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий природний газ не розрахувався в повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.
Враховуючи наведені обставини, а також те, що фактично на момент розгляду справи зобов`язання з оплати отриманого природного газу відповідачем не виконано в повному обсязі, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожитий природний газ в сумі 4 113,12 грн визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги визнаються судом правомірними, обґрунтованими, такими, що повністю підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в повному розмірі.
Відповідно до вимог статті 129 ГПК України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн покладаються на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» (вул. Береста, буд. 21, м. Суми, 40000, ідентифікаційний код 39586236) заборгованість в сумі 4 113,12 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.
Повне рішення складено та підписано суддею 31 липня 2020 року.

Суддя Ю.А. Джепа