РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.07.2020Справа № 910/5964/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Капішон В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф"

до 1. Держави України в особі Міністерства юстиції України

2. Державної казначейської служби України

про відшкодування збитків 2 068 582,44 грн

За участю представників сторін:

від позивача: Резніченко Д.Г.

від відповідача 1: Васіна І.О.

від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України та Державного казначейства України про стягнення 2 150 324,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач поніс збитки у зв`язку з незаконними діями уповноважених осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо накладення арешту на майно позивача.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.05.2020 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 27.05.2020.

27.05.2020 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшов відзив на позову, в якому Міністерство юстиції України заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження розміру понесених збитків.

27.05.2020 у судовому засіданні суд оголосив про відкладення підготовчого засідання на 24.06.2020.

28.05.2020 через канцелярію суду від відповідача 2 надійшов відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач 2 заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач 2 не вступав в жодні правовідносини з позивачем та відповідно не може нести відповідальність за шкоду, яка завдана позивачу діями інших суб`єктів.

У судовому засіданні 24.06.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, судом закрито підготовче провадження та призначено справу №910/5964/20 до судового розгляду по суті на 22.07.2020, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

24.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзиви, в якій позивач заперечив проти доводів відповідачів у відзивах та просив зменшити суму позовних вимог у розмірі 81 741,94 грн, які є витратами на правову допомогу та встановити розмір позовних вимог - 2 068 582,44 грн.

21.07.2020 та 22.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів по справі.

Представник позивача у судовому засіданні 22.07.2020 надав пояснення щодо заяви про зменшення позовних вимог та підтримав вказану заяву.

У відповідності до ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні 22.07.2020 судом розглянуто заяву позивача про зменшення позовних вимог з урахуванням зазначених пояснень, судом прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, у зв`язку із чим має місце нова ціна позову.

Представник позивача у судовому засіданні 22.07.2020 надав пояснення по суті позовних вимог у справі, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача 1 у судовому засіданні 22.07.2020 надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням №208 про вручення поштового відправлення.

У судовому засіданні 22.07.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з пояснень ТОВ «Сінеф» (надалі - позивача), викладених у позовній заяві, Господарським судом міста Києва від 13.03.2014 у справі №910/25631/13 прийнято рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" задоволено повністю та стягнуто солідарно з Приватного підприємства "Гєлан", Товариства з обмеженою відповідальністю "Стек-Комп`ютер", Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогресив", Приватного підприємства "Ефективні технології продаж" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВаРос" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" заборгованості по поверненню кредитних коштів у розмірі 19 000 000, 00 грн, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 490 940, 39 грн, пеню у розмірі 388 244, 00 грн та судовий збір у розмірі 73 080,00 грн. На виконання рішення 04.04.2014 видано накази.

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. винесено постанову від 20.06.2014 про відкриття виконавчого провадження ВП № 43070013 з примусового виконання наказу від 04.04.2014 №910/25631/13.

У справі № 910/25631/13 ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2017 задоволено заяву ТОВ «Сінеф», здійснено процесуальне правонаступництво та замінено стягувача у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 із Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на його процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2017 у справі № 910/25631/13 задоволено заяву ТОВ «Сінеф» про відмову від примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2014 (накази від 04.04.2014) та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» визнано відмову ТОВ «Сінеф» від примусового виконання судового рішення у справі № 910/25631/13.

12.05.2017 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №43070013.

За поясненнями позивача, всупереч вимогам ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження не було знято арешт з майна боржника, а також постанова про стягнення виконавчого збору №43070013 була винесена в окреме провадження.

17.05.2017 до Господарського суду міста Києва ТОВ «Сінеф» було подано скаргу на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 скасовано частково, скаргу ТОВ «Сінеф» на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України задоволено частково, визнано недійсним п. 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження; визнано незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо незняття арешту, накладеного на майно боржника; зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України усунути допущені порушення та вчинити дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53935150 про стягнення виконавчого збору за постановою №43070013 та повторно накладено арешт на майно.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі №826/13061/18 позовні вимоги ТОВ "Сінеф" задоволено частково, визнано бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича щодо не розгляду клопотання ТОВ "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 протиправною, зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. розглянути клопотання ТОВ "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 з урахуванням висновків суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на рішення Окружного адміністративного суду м. Київ від 27.11.2019 у справі № 640/11594/19, яким позовні вимоги ТОВ «Сінеф» задоволено у повному обсязі, визнано протиправною відмову Міністерства юстиції України зняти арешт за заявою (клопотанням) ТОВ "Сінеф", зобов`язано Міністерство юстиції України зняти арешт з нерухомого майна, розташованого за адресою місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1.

Також, рішенням Окружного адміністративного суду м. Київ від 28.10.2019 у справі №640/15654/19, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України в особі Департаменту Державної виконавчої служби щодо невиконання приписів аб. 4 ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" під час розгляду скарги ТОВ "Сінеф" від 22.06.2019 та скасовано постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017 у виконавчому провадженні №53935150, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1.

За доводами позивача, рішення Окружного адміністративного суду м. Київ від 28.10.2019 у справі № 640/15654/19 було виконано та 28.12.2019 державним виконавцем знято арешт з майна.

При цьому, на протязі всього періоду оскарження дій уповноважених осіб Департаменту державної виконавчої служби, ТОВ «Сінеф» не могло здійснити продаж майна, а тому позивач був позбавлений можливості користуватися коштами від продажу нерухомого майна.

Отже, за доводами позивача у зв`язку з незаконними діями уповноважених осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, арешт з майна ТОВ «Сінеф» було знято 28.12.2019, замість 12.05.2017, що було підставою для відмови позивачу у державній реєстрації його прав на нерухоме майно, в результаті чого, позивач поніс збитки у розмірі 2 068 582,44 грн (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься відшкодування шкоди. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що Цивільним кодексом України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду (ст.1166 Цивільного кодексу України). В той же час, ст.1173 Цивільного кодексу України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування. Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

За змістом позовної заяви, предметом позову є стягнення збитків, завданої неправомірними діями державного виконавця щодо не зняття арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1, іпотекодержателем вказаного нерухомого майна є ТОВ «Сінеф».

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 6 Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом (ст. 7 Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Суд зауважує, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Проте, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Отже, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на правовий статус Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини з відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

Правову позицію стосовно застосування в аналогічних правовідносинах норм ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України наведено у постановах від 25.05.2016р. Верховного Суду України по справі №6-440цс16, від 22.06.2017р. по справі №6-501цс17, постанові від 21.02.2018 Верховного Суду по справі №638/6301/14-ц, постанові від 10.08.2018 Верховного Суду по справі №916/2507/16.

Слід зауважити, що шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Також деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди.

Спеціальна норми ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України, на підставі якої заявлені позовні вимоги у даній справі, передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Вказану правову позицію було висловлено Верховним Судом у постановах від 23.05.2018 по справі №923/574/17, від 18.06.2018 по справі №904/1284/17.

Тобто, наведеним вище спростовуються заперечення відповідачів щодо відсутності доказів на підтвердження наявності вини відповідача та відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Подібну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 зі справи №920/715/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Окрім того, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з даним позовом позивачем повинно бути доведено, зокрема, протиправність поведінки відповідача1; наявність заподіяної діями вказаного учасника судового процесу шкоди; причинний зв`язок між ними.

Враховуючи предмету доказування у спорах про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями державними органами та їх посадовими особами, суд дійшов висновку щодо наявності в діях відповідача 1 ознак протиправної поведінки щодо не зняття арешту з нежитлового приміщення загальною площею 322,6 кв.м., розташованого за адресою місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1 у межах виконавчого провадження. При цьому, судом враховано наступне.

Як встановлено судом, у справі № 640/11594/19 рішенням Окружного адміністративного суду м. Київ від 27.11.2019 визнано протиправною відмову Міністерства юстиції України зняти арешт за заявою (клопотанням) ТОВ "Сінеф", зобов`язано Міністерство юстиції України зняти арешт з нерухомого майна, розташованого за адресою місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Київ від 28.10.2019 у справі №640/15654/19, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України в особі Департаменту Державної виконавчої служби щодо невиконання приписів аб. 4 ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" під час розгляду скарги ТОВ "Сінеф" від 22.06.2019 та скасовано постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017 у виконавчому провадженні №53935150, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1.

Окрім того, як зазначено судом вище постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 визнано недійсним п. 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження; визнано незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо незняття арешту, накладеного на майно боржника.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі №826/13061/18 визнано бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича щодо не розгляду клопотання ТОВ "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 протиправною, зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. розглянути клопотання ТОВ "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Київ від 27.11.2019 у справі № 640/11594/19, рішенням Окружного адміністративного суду м. Київ від 28.10.2019 у справі №640/15654/19, постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі №826/13061/18 було встановлено протиправність дій відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції у виконавчих провадженнях № 43070013 та №53935150 відносно накладення арешту на нежитлове приміщення, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, реєстраційний номер 1, а тому такі обставини в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає доведенню при розгляді даної справи.

Тобто, зазначені вище рішення свідчать про належну обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності протиправної поведінки посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, а тому враховуючи викладене вище, суд відхиляє доводи відповідача 1 щодо застосування положення ч. 7 ст. 75 ГПК України про не обов`язковість для господарського суду правової оцінки, яка надана судом певному факту при розгляді іншої справи.

Суд повторно звертає увагу сторін згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Проте, відповідачем 1 належними та допустимими у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами, обставин, які б спростовували протиправність поведінки посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції в межах виконавчих проваджень № 43070013 та № 53935150 суду не доведено.

З приводу розміру збитків, як обов`язкової складаної відшкодування шкоди, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом вказувалось, що шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

За доводами позивача, внаслідок незаконних дій уповноважених осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ТОФ «Сінеф» було завдано збитки, які складають:

1. 93 840, 00 грн - майбутні витрати за послуги ріелтора;

2. 1 050 600,00 грн - збитки від знецінення об`єкту;

3. 827 309,59 грн - не отримані відсотки за депозит;

4. 31 203,59 грн - 3% річних;

5. 65 629,26 грн - інфляційні втрати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав копію Попереднього договору від 27.03.2017, укладеного між ТОВ «Варос» (продавець), ТОВ «Сінеф» (заставодержатель), Карплюк Андрієм Володимировичем (покупець) та ФОП Мельник Л.М. (агентство нерухомості).

Також, позивач надав копії листів адресовані на запит позивача: вих.№0610/1 від 10.06.2020 ФОП Карплюк А.В., № б/н від 10.06.2020 ФОП Мельник Л.М., №б/н від 18.06.2020 ТОВ «Варос», в яких сторони Попереднього договору від 27.03.2017 повідомили про дійсний намір укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238.

Судом встановлено, що збитки у розмірі 93 840,00 грн, які позивач просить стягнути на його користь, є вартістю оплати послуг Агентству нерухомості - ФОП Мельник Л.М. щодо пошуку покупця та організації заходів пов`язаних із оформленням відчуження нерухомого майна (п. 8 Попереднього договору від 27.03.2017), які позивач та ТОВ «Варос» зобов`язались солідарно оплатити протягом 10 днів з моменту укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238.

Проте, зазначені грошові кошти не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України та не мають причинного-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України та зазначеними позивачем майбутніми витратами на оплату послуг Агентству нерухомості - ФОП Мельник Л.М.

Окрім того, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що останній міг отримати доходи, у разі, якщо б право позивача не було порушено (упущена вигода), які складаються з доходів розміщення на депозит в КБ «Глобус» у сумі 1 800 000,00 грн від продажу об`єкту нерухомого майна на строк три роки та збитків у вигляді зменшення ринкової вартості вказаного об`єкта у сумі 1 050 600,00 грн.

Поряд з тим, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

При цьому суд наголошує, що наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Також, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

В підтвердження понесених збитків у вигляді зменшення ринкової вартості нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, у сумі 1 050 600,00 грн, позивач надав копію постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №43070013, копію висновку суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Українська експертна група» про вартість майна.

Дослідивши вказані докази, судом встановлено, у виконавчому провадженні №43070013 з примусового виконання наказу від 04.04.2014 у справі №910/25631/13 було призначено суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання - ТОВ «Українська експертна група».

Так, ТОВ «Українська експертна група», а саме оцінювачем ОСОБА_2 (сертифікат оцінювача ФДМУ та УТО №1495 від 25.12.1999) надано висновок про вартість майна: загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, яким встановлено, що ринкова вартість об`єкту оцінки станом на 27.10.2015 становить - 1 147 396,00 грн.

Окрім того, в матеріалах справи наявна копія висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «Інвестиційно-Експертний Центр» про вартість майна, яким визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літ. К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 станом на 02.03.2017 року становить - 824 137,00 грн.

Також, позивач надав копію висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «Інвестиційно-Експертний Центр» про вартість майна, яким визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літ. К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 станом на 17.01.2020 року становить - 826 200,00 грн.

Разом з тим, в обґрунтування розміру вартості вище вказаного нежитлового приміщення позивачем надано копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18.02.2020, укладеного між ТОВ «Сінеф» (продавець), ОСОБА_3 (покупець) та ОСОБА_4 (покупець). Відповідно до змісту якого, ТОВ «Сінеф» зобов`язався передати у власність покупців нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літ. К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, а покупці зобов`язалися прийняти у рівних частинах і сплатити за нього обговорену грошову суму.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, продаж вчиняється за домовленістю сторін за 826 200,00 грн.

Отже, за доводами позивача, останній поніс збитки у сумі 1 050 6000,00 грн, яка є різницею між ціною продажу (826 200,00 грн) та ціною, яка була зафіксована у Попередньому договору від 27.03.2017 (1 876 800,00 грн).

Щодо Попередньому договору від 27.03.2017, який укладений між ТОВ «Варос» (провадець), ТОВ «Сінеф» (заставодержатель), Карплюк Андрієм Володимировичем (покупець) та ФОП Мельник Л.М. (агентство нерухомості), суд зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 182 ГК України за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором. Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів. У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку. Зобов`язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні. Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Як встановлено судом, попередній договір, укладений між сторонами в письмовій формі, нотаріально посвідченим не був.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Враховуючи вищевикладене та дослідивши зміст Попереднього договору, судом встановлено, що сторони зобов`язалися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу за визначеною ціною, проте суд дійшов висновку, що Попередній договір від 27.03.2017 суперечить вимогам законодавства, а тому судом не приймається як належний та достовірний доказ у справі.

При цьому, суд звертає увагу, що доводи позивача про вартість нерухомого майна у сумі 1 876 800,00 грн, яка зазначена у Попередньому договорі від 27.03.2017, не доведена належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні вимог ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки така вартість визначена лише сторонами договору, без будь-яких підтверджуючих документів щодо здійснення розрахунку такої ціни нежитлових приміщень, обґрунтованості та реальності зазначеної суми станом на березень 2017 рік.

Також, судом взято до уваги надані позивачем висновки суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «Інвестиційно-Експертний Центр» про вартість спірного нерухомого майна, з яких вбачається, що ринкова вартість нежитлових приміщень матеріального складу № 1 літ. К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 станом на 02.03.2017 - 824 137,00 грн та станом на 17.01.2020 - 826 200,00 грн. Тобто, наведеними висновками підтверджується, що вартість спірного нерухомого майна у 2017 та 2020 роках є майже ідентичною, а отже спростовують доводи позивача щодо вартості нежитлових приміщень у розмірі 1 876 800,00 грн.

Відносно наданих позивачем доказів, а саме постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №43070013 та копії висновку суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Українська експертна група» про вартість майна, суд не бере до уваги вказані документи як належні докази, оскільки зазначеним вище висновком підтверджується ринкова вартість спірного нерухомого майна станом на 2015 рік, що не стосується визначеного позивачем спірного періоду у даній справі.

Отже, заявляючи вимогу про стягнення збитків у зв`язку зі зменшенням ціни нерухомого майна, позивачем не доведено розмір вартості нежитлового приміщення зазначеного у Попередньому договорі у розмірі 1 876 800,00 грн, при цьому навпаки висновком суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «Інвестиційно-Експертний Центр» про вартість майна визначено, що ринкова вартість нежитлових приміщень матеріального складу № 1 літ. К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 станом на 02.03.2017 року становить 824 137,00 грн, натомість Попередній договір за доводами позивача укладений в тому ж місяці та році - 27.03.2017 року.

З огляду на встановлені судом обставини, позивачем не доведено факту зменшення за період з 2017 по 2020 рік ринкової вартості нежитлових приміщень матеріального складу № 1 літ. К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, що свідчить про необґрунтованість та недоведеність позивачем своїх позовних вимог до відповідачів.

Таким чином, у зв`язку з необґрунтованістю позивачем розміру понесених збитків у сумі 1 050 600,00 грн внаслідок знецінення нерухомого майна, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 1 збитків у розмірі 1 050 600,00 грн на користь позивача .

Суд зазначає, що позивачем також не надано відповідних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 827 309,59 грн у випадку, якби було знято арешт з нерухомого майна, що є обов`язковим при доведенні розміру упущеної вигоди.

При цьому, надані позивачем лист за вих №2544/1 від 10.05.2017 ПАТ «КБ «Глобус» та наукова стаття «Оцінка сучасного стану депозитного ринку України», суд не бере до уваги в якості належних та достатніх доказів наявності неодержаних доходів відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки такі докази гуртуються на припущеннях щодо можливого отримання позивачем прибутку, а зазначена наукова стаття взагалі не стосується обставин у даній справі та містить результати наукового дослідження загального стану депозитного ринку в Україні, які лише теоретично обгрунтовують доводи позивача.

Разом з тим, суд зазначає, що визначені позивачем збитки у розмірі 827 309,59 грн, які визначені відсотками за депозит є грошові кошти, які теоретично обґрунтовані позивачем як можливість отримати дохід та не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача 1 та можливим доходом позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 31 203,59 грн та інфляційних втрат у розмірі 65 629,26 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.

Тобто, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналіз положень статей 1166 та 1173 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтею 1173 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України.

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 910/13314/17, в яких суд зазначив, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із відшкодуванням шкоди як деліктного зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат з відповідача, а тому у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Щодо заперечень відповідача 2 відносно відсутності підстав покладення відповідальності на Державну казначейську службу України за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів, оскільки відповідач 2 не вступав в жодні правовідносини з позивачем та відповідно не може нести відповідальність за шкоду, яка завдана позивачу діями інших суб`єктів.

Так, судом враховано, що Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 року у справі № 1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, з врахуванням наведених норм права, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі № 67/157-10 від 25.05.2011 року).

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Приписами п. 2 ч. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України визначено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України

Отже, зі змісту статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України вбачається, що відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою. Таким чином, відшкодування шкоди має здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, управління коштами Державного бюджету України входить до компетенції Державної казначейської служби України та здійснюється Казначейством зокрема через свої територіальні органи.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Пунктами 35, 36 Порядку передбачено випадки безспірного списання коштів державного бюджету органами казначейства для відшкодування шкоди, заподіяної юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У відповідності до пунктів 1, 9 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Таким чином, в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди, заподіяної, рішеннями, діями (бездіяльністю) виконавчої служби, відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 у справі № 6-99цс17.

Поряд з тим, вимога про відшкодування шкоди має заявлятися також до органів, які виконують функції з управління коштами Державного бюджету України, а саме до органу казначейства, а тому в цій частині заперечення відповідача 2 судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються вище викладеними висновками суду.

Суд звертає увагу, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на встановлені вище обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено протиправність дій уповноважених осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна ТОВ «Сінеф», проте враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, не доведено належними та допустимими доказами розмір зменшення вартості спірного нерухомого майна та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіянням шкоди позивачу у вигляді майбутніх витрат за послуги ріелтора, збитків від знецінення об`єкту та не отримані відсотки за депозит, а тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню, а тому враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Держави України в особі Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України у розмірі 2 068 582,44 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 31.07 .2020

Суддя О.В. Гулевець