РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.06.2020Справа № 910/535/20
За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Державного підприємства "Завод "Генератор"(04080, м. Київ, вул.Новокостянтинівська,18, ідентифікаційний номер 14312453)

про визнання наказу незаконним, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі в зв`язку з незаконним звільненням, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в межах справи №50/155

За заявою Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"

до Державного підприємства "Завод "Генератор" (ідентифікаційний номер 14312453)

про банкрутство

Судді: Мандичев Д.В. (головуючий)

Івченко А.М.

Ягічева Н.І.

Представники сторін:

позивач Дідук Р.І.

від позивача -Сидоренко М.В.

від відповідача Волощенко В.П., Толсторебров І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №50/155 за заявою Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" до Державного підприємства "Завод "Генератор" (ідентифікаційний номер 14312453) про банкрутство.

До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства "Завод "Генератор" з вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі в зв`язку з незаконним звільненням, стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 11 029,51грн., заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 176 850,00грн., моральної шкоди у розмірі 16 000,00грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 позовну заяву залишено без руху. Встановлено заявнику строк на усунення недоліків позовної заяви - 7 (сім) днів з дня вручення даної ухвали.

Так, від заявника надійшли докази усунення недоліків позовної заяви, встановлених в ухвалі Господарського суду м. Києва від 21.01.2020.

У відповідності до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 відкрито провадження у справі.

25.02.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 підготовче засідання відкладено на 25.03.2020.

20.03.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про долучення документів до матеріалів справи.

20.03.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ДП завод "Генератор" про доулчення документів до матеріалів справи.

Судове засідання, призначене на 25.03.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням суддів Ягічевої Н.І та Івченка А.М. у відпустці.

Після виходу суддів Ягічевої Н.І. Івченка А.М. з відпустки, колегія суддів призначила розгляд справи у судовому засіданні 20.05.2020.

20.05.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у судовому засіданні у зв`язку з запровадженням карантину та з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.05.2020 відкладено підготовче засідання у справі № 910/535/20 на 10.06.2020, зобов`язано позивача у строк до 05.06.2020 (включно) надати суду довідку з банку про відкриття рахунку НОМЕР_4, зобов`язано відповідача у строк до 05.06.2020 (включно) надати суду нормативно обґрунтовані пояснення та довідку із банківської установи про те, чи є рахунок НОМЕР_3 тотожним рахунку НОМЕР_4

09.06.2020 до суду надійшла заява відповідача про долучення до матеріалів справи письмових пояснень стосовно банківського рахунку, зазначеного в ухвалі Господарського суду м. Києва від 20.05.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 24.06.2020.

23.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 з додатковими доказами.

У призначеному судовому засіданні 24.06.2020 позивач та його повноважний представник просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У свою чергу, представники відповідача просили відмовити у позові.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 24.06.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТВНОВИВ:

01 квітня 1974 року позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Генератор» на посаді техніка-технолога, що підтверджується даними трудової книжки ОСОБА_1 , довідкою № 35 від 06.11.2018 р., виданою ДП «Завод «Генератор».

Наказом директора ДП «Завод «Генератор» № 310-к від 29.12.2018 р. Позивача ОСОБА_1 звільнено з посади техніка-технолога І категорії відділу 36 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату з виплатою місячного середнього заробітку 31.12.2018 р.на підставі наказу директора ДП «Завод «Генератор» № 255-к від 31.10.2018 р. «Про зміни в структурі заводу, про скорочення штату працівників заводу».

Вказаний наказ №310-к від 29.12.2018р. позивач вважає незаконним та просить його скасувати, посилаючись на наступне.

Позивач вважає, що відповідач, приймаючи рішення про його звільнення через скорочення, не дотримався вимог статей 39,40, ч. 3 ст. 43,49-2, 115 КЗпП України, ст.. 24 «Про оплату праці», ст. 43 Конституції України , чим порушив права та законні інтереси позивача.

Під час звільнення порушено ч. 3 ст. 43 КЗпП України, згідно якої розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як зазначає позивач, під час звільнення порушено вимоги ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», згідно якої у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору дає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом.

Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, дозвіл на його звільнення дає той профспілковий орган, до якого звернувся роботодавець.

Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Як стверджує позивач, остання не отримувала ніякого повідомлення від виборного органу первинної профспілкової організації про засідання та прийняття обґрунтованого рішення щодо розірвання з нею трудового договору. Розгляд подання профспілкою не здійснювалось. Тому процедуру звільнення, передбачену вимогами вищенаведених норм, було грубо порушено.

Під час звільнення порушено ч. З ст. 49 КЗпП України, згідно якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як зазначає позивач, іншу роботу за її професією та спеціальністю запропоновано не було, посилаючись на персональне попередженням від 01.11.2018 р., лист-повідомлення ДП «Завод «Генератор» від 11.12.2018 р., лист-повідомленням ДП «Завод «Генератор» від 12.12.2018.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що під час звільнення порушено п.3,7 ч.2 ст. 42 КЗпП України, згідно яких при рівних умовах продуктивності і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівника з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання.

Так, позивачем надано докази отримання нею трудового каліцтва та інвалідності третьої групи.

Крім того Позивачу зазначає, що їй не виплачено заробітну плату за грудень місяць 2018 року, що підтверджується даними довідки Форма ОК-5 від 08.01.2019 р., виписки по рахунку ОСОБА_2 , виданої ПАТ АБ «Укргазбанк» за період з 01.06.2018 р. по 31.12.2018 р. Розмір невиплаченої заробітної плати становить 11 029,51 грн. (одинадцять тисяч двадцять дев`ять гривень, 51 коп.) (підтверджується розрахунковим листком за грудень 2018, довідкою про доходи за період з червня 2018 року по грудень 2018 року), чим порушено вимоги ст. 43 Конституції України, ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», ст.. 115 КЗпП України.

Згідно ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до приписів ст.24 Закону України «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Вказаного обов`язку, як зазначає позивач, відповідач не виконав і у відповідності до вимог даних норм вказана сума заборгованості по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Керуючись викладеною нормою, Позивач також просить суд стягнути з відповідача 176 850,00грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Крім того, у відповідності до ст.. 23, 1167 Цивільного кодексу України, позивач заявляє до стягнення 16 000,00грн. моральної шкоди.

У свою чергу, ДП «завод «Генерато» заперечувало проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, стверджуючи, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог законодавства.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Стаття 43 КЗпП України встановлює, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

12.10.2018 року на засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації та адміністрації державного підприємства завод «Генератор», що оформлено Протоколом №76 ( у матеріалах справи наявний Витяг з протоколу від 12.10.2018 №76) профспілковою організацією розглянуто і погоджено запропоноване скорочення робочих місць.

31.10.2018 року Наказом №255-к «Про зміни в структури заводу, про скорочення штату працівників заводу» для підвищення ефективності та оптимізації управління підприємством, з метою раціонального використання грошових коштів, обсягів запланованого виробництва, враховуючи виробничі потужності та характер діяльності підприємства у відповідності до ст. 64 Господарського кодексу України, за згодою профспілкового комітету заводу, протокол №78 від 31.10.2018, з поміж іншого, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України та враховуючи зміни в структурі заводу проведено скорочення робочих місць, у тому числі техніка-технолога І категорії відділу 36 . Пунктом 5 вказаного Наказу начальнику кадрів доручено попередити та ознайомити під розпис про звільнення з роботи 31 грудня 2018 року, в зв`язку з скороченням їх посади працівників, у тому числі ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Так, на виконання ст. 49-2 КЗпП України позивача персонально попереджено 01.11.2018 про зміни в структурі заводу, про скорочення займаної посади та звільнення з роботи, з пропонуванням позивачеві в усній формі, що не суперечить вимогам зазначеної статті, вакантну посаду інженера-технолога цеху № 12.

Як зазначає відповідач, через те, що позивач у персональному попередженні від 01.11.2018 зробила примітку, що їй, начебто, не було запропоновано вакансії, того ж дня їй було вручено повторно персональне попередження та запропоновано посаду інженера-технолога цеху № 12 у письмовій формі. Від отримання повторного попередження позивач відмовилась. Комісією складено Акт про відмову позивача поставити підпис на підтвердження отримання персонального попередження від 01.11.2018. Цей Акт також додано позивачем до позову, що підтверджує факт пропонування їй одночасно з попередженням про звільнення іншу роботу на підприємстві.

07.11.2018 на особистому прийомі директора підприємства позивачу було роз`яснено про ліквідацію відділу інструментального господарства № 36, скорочення посади техніка- технолога 1 категорії цього відділу, яку обіймала позивач, та її подальше звільнення або працевлаштування. На прийомі їй було запропоновано вакантну посаду інженера-технолога цеху № 12, яка їй пропонувалась 01.11.2018, від якої позивач знов відмовилась. Розглянувши питання про працевлаштування позивача, було вирішено - доручено начальнику юридичного відділу вивчити питання про першочергове працевлаштування інвалідів праці, що знаходяться на пенсії за віком, начальнику відділу кадрів доручено надати техніку-технологу І категорії відділу 36 Дідук Р.І. відомості про наявні вакансії (копія протоколу додається).

Протягом двох місяців з дня попередження про вивільнення і до дня звільнення позивачу пропонувались наступні посади: інженера з ремонту (цех №10), відкатника вакуумника (цех №10), випробувача деталей та приладів (цех №10), налагоджувальника технологічного устаткування (цех №10), що підтверджено листом-повідомленням від 11.12.2018; контролера на контрольно-пропускному пункті майданчику № 2, - підтверджено листом- повідомленням від 12.12.2018, токар - робота по обробці металу різанням, яку позивач просила у листі-повідомленні від 11.12.2018, від якої також відмовилась (підтверджується актом від 29.12.2018).

Відповідно до висновку про застосування ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України, висловленого Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 577/3997/15-ц(провадження № 6-1723цс17), роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідно до умов статті 42 КЗпП України фах та здібності працівника, його кваліфікація враховуються на етапі прийняття такого працівника на роботу в зв`язку з реалізацією ним переважного права на працевлаштування, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України, а не на момент пропонування працівникові, що вивільняється, переліку вакантних посад на підприємстві.

Відповідач вправі сам визначати кваліфікаційні вимоги до своїх працівників відповідно до посадових обов`язків, які ставляться перед працівником.

Отже, з дня попередження про вивільнення до дня звільнення позивачеві було запропоновано 7 (сім) вакантних посад, що відповідають її освітньо-кваліфікаційному рівню, і від яких вона відмовилась. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач вчасно повідомив позивача про зазначене скорочення та неодноразово пропонував йому вакантні посади на підприємстві.

Чинне законодавство не містить конкретної вимоги щодо надання переліку вакантних посад працівнику, що вивільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, які б на думку роботодавця відповідали фаху та здібностям працівника. Фах та здібності працівника розглядаються роботодавцем на етапі прийняття такого працівника на певну посаду. Тому відповідач належним чином виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч. З ст. 49-2 КЗпП України, у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (статтею 74 ГПК України).

Таким чином, твердження позивача щодо незаконного звільнення та порушення прав, визначених чинним законодавством з боку Державного підприємства завод «Генератор» не знайшли свого підтвердження та відхиляються судом як необґрунтовані та не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

Крім того, слід також зазначити, відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, про оскарження спірного наказу, ОСОБА_1 28.01.2019( про що свідчить штемпель суду ) звернулась з позовом до Оболонського районного суду міста Києва ( тобто майже через місяць).

09.10.2019 Оболонським районним судом міста Києва у справі №2/756/3151/19 за позовом ОСОБА_1 до ДП завод «Генератор» було ухвалено, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

З позовом до господарського суду міста Києва позивач звернулась 14.01.2020, тобто більше ніж через три місяці після того, коли дізналась, що справа відноситься до юрисдикції господарського суду.

Правовою позицією ВС України у справі №6-409 цс. 16 роз`яснено, що відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску строку з поважних причин, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Встановлені ст.ст. 228,223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Таким чином, оскільки строки звернення з позовом до суду пропущені позивачем без поважних на те причин та суд вважає неможливим поновити пропущений строк, що є також підставою для відмови в задоволенні даної позовної вимоги.

Щодо тверджень позивача про наявність заборгованості відповідача з невиплаченої заробітної плати за грудень 2018 року у розмірі 11 029,51грн., суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум,що належить йому від підприємства,установи,організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України встановлено власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно із ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Так, у підтвердження своїх тверджень, позивач подала суду виписки по рахунку Дідук Р.І. № НОМЕР_2 , виданої ПАТ «АБ «Укргазбанк» за період з 01.06.2018 р. по 31.12.2018 р. та розрахунковий листок за грудень 2018 року, згідно якого до сплати задекларована сума 11 029,51грн.

Наразі, відповідачем подано суду відомість №64 від 29.12.2018, бухгалтерську довідку, витяг із відомості для зарахування коштів та банківську виписку за період з 01.12.2018-01.02.2019, з яких вбачається, що сума у розмірі 11 029,51грн. була перерахована ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 .

Вподальшому на вимогу суду, ОСОБА_1 було подано виписку по рахунку № НОМЕР_2 , виданої ПАТ «АБ «Укргазбанк» за період з 01.01.2018 р. по 16.01.2020 р., з якої вбачається, що 03.01.2019 року на вказаний рахунок позивача зараховано аванс від ДП завод «Генератор» у розмірі 11 029,51грн.

При цьому, судом встановлено, що рахунок № НОМЕР_3 та рахунок № НОМЕР_2 є тотожними, що підтверджується листом АБ «Укргазбанк» від 10.06.2020 року.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до обгурнтованого висновку, що відповідачем належним чином було виконано вимоги ст.ст. 47,116 КЗпП, у зв`язку з чим вимога про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 11 029,51грн. задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення заробіної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, слід зазначити наступне.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав чи незаконного переводу на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При виненсенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У зв`язку з тим, що судом встановлено, що процедура звільнення позивача була дотримана відповідно до вимог чинного законодавства, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відхиляються у повному.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У відповідності до ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із частиною першою, пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Звертаючись до суду, позивачка стверджувала про завдання їй моральної шкоди, оціненої останньою у 16 000грн, яка полягала в моральних стражданнях та переживаннях внаслідок незаконного звільнення, моральних переживаннях у зв`язку з втратою нормального ритму життя, оскільки моральний дискомфорт позбавив її мождивості повноцінного спілкування з рідними та оточуючими.

Водночас наявні матеріали справи не містять доказів того, що в межах життєвих та ділових зв`язків позивача відбулися зміни, пов`язані зі зміною щодо нього усталеної суспільної, соціальної та ділової оцінки, зниженням ділової активності та зменшенням соціальних контактів.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до положень статей 76, 77, 78 ГПК України наявність усіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди, у тому числі і моральної, а тому позовні вимоги в цій справі не підлягають задоволенню.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (статтею 74 ГПК України).

З системного аналізу викладеного вище слідує, що вказані Заводом підстави визнання договорів недійсним не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, беручи до уваги встановлені обставини, підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 20.07.2020

Головуючий суддя Мандичев Д.В.

Суддя Івченко А.М.

Суддя Ягічева Н.І.