РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020 Справа № 910/7162/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лом-Пром», м. Київ

про стягнення 16 656,38 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія "Укренерго"» (далі - ПрАТ «НЕК "Укренерго"»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лом-Пром» (далі - ТзОВ «Лом-Пром»/відповідач) про стягнення 16 656,38 грн пені, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №09/0017-19 від 30.08.2019.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.05.2020 позовну заяву прийняв до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, при цьому, був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі.

Приписами статті 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, за висновком суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2019 між Приватним акціонерним товариством «Національна енергетична компанія "Укренерго"» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лом-Пром» (далі - покупець) укладено договір поставки № 09/0017-19, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця металобрухт та автошини б/в, а покупець зобов`язався прийняти товар та сплатити його вартість постачальнику.

В п. 2.2., п. 2.3. договору сторони погодили, що ціна договору становить 803 254,00 грн, у т.ч. ПДВ - 303,20 грн на автошини б/в. Ціна закупівлі одиниці брухту чорних та кольорових металів зазначається в специфікації (додаток №1 до договору) та включає нормативні втрати щодо засміченості металу.

У відповідності до п. 7.3. договору, у разі порушення строку вивезення товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного товару за кожен день затримки його вивезення.

Згідно п. 9.1. договору покупець зобов`язується вивезти товар протягом 90 календарних днів з моменту підписання договору.

05.09.2019 на виконання умов договору відповідачем здійснено оплату згідно платіжного доручення № 412 на суму 803 254,00 грн.

Позивач стверджує, що відповідач вивіз товар з порушенням строків, встановлених договором. Зокрема, на підтвердження своїх доводів позивачем додано до позовної заяви акти приймання-передачі товару:

№ 4 від 29.11.2019 на суму 177 074,77 грн;

№ 5 від 09.12.2019 на суму 21 599,72 грн;

№ 6 від 09.12.2019 на суму 22 176,22 грн;

№ 7 від 09.12.2019 на суму 1 077,92 грн.

23.03.2020 позивач направив на адресу відповідача претензію за вих. № 01/10969 про сплату пені у розмірі 16 656,38 грн за порушення строків вивезення товару згідно договору. ТзОВ «Лом-Пром» відповіді на претензію не надало, кошти не сплатило.

Отже, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного товару в сумі 16 656,38 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №09/0017-19 від 30.08.2019, відповідно до якого відповідач зобов`язався поставити, а позивач прийняти та оплатити товар.

При цьому, сторони в п. 9.1. договору погодили, що відповідач зобов`язується вивезти товар протягом 90 календарних днів з моменту підписання договору.

Отже, враховуючи, що договір поставки № 09/0017-19 сторонами підписаний 03.08.2019, відповідно кінцевим строком вивезення товару є 28.11.2019.

З позовної заяви вбачається, що позивач нараховує пеню в розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного товару за кожен день прострочення його вивезення в сумі 16 656,38 грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Так, у відповідності до п. 7.3. договору у разі порушення строку вивезення товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного товару за кожен день затримки його вивезення.

Зокрема, в матеріалах справи містяться акти приймання-передачі товару: № 4 від 29.11.2019 на суму 177 074,77 грн; № 5 від 09.12.2019 на суму 21 599,72 грн; № 6 від 09.12.2019 на суму 22 176,22 грн; № 7 від 09.12.2019 на суму 1 077,92 грн.

Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач здійснив вивезення товару ще 03.12.2019, проте акту приймання-передачі від 03.12.2019 суду не надавав, відповідно не вбачається за можливе встановити, на яку суму вивезено товар 03.12.2019.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що платіжним дорученням № 415 від 05.09.2019 відповідачем здійснено оплату товару в розмірі 803 254,00 грн., проте в матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі, які передували акту приймання-передачі № 4 від 29.11.2019, внаслідок чого суд унеможливлений встановити на яку суму відповідачем здійснено вивезення товару до 29.11.2019.

Відтак, з наданих позивачем доказів не вбачається за можливе встановити суми невідвантаженого товару після вивезення частини товару та підписання кожного наступного акту приймання-передачі, відповідно неможливо перевірити, на які суми позивачем нараховано пеню.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог статтями 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи встановлене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів, на підставі яких можливо встановити вартість несвоєчасно відвантаженого товару, відповідно і перевірити розрахунок пені згідно п. 7.3. договору поставки № 09/0017-17 від 30.08.2019.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лом-Пром» про стягнення пені в розмірі 16 656,38 грн.

Згідно положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук