ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Справа № 918/893/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Петухов М.Г. , суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020 р. ухваленого суддею Церковною Н.Ф. у м. Рівному

у справі № 918/893/19

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до Рожкова Микити Олександровича

про стягнення заборгованості в сумі 17026,04 грн.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020 р. у справі № 918/893/19 частково задоволено позов.

Згідно з рішенням суду першої інстанції підлягає стягненню з Рожкова Микити Олександровича на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 2006,00 грн. заборгованості за кредитом. Відмовлено у стягненні 3823,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 7860,34 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором; 3336,40 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020 р. в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками за користування кредитом та пенею і задоволити вимоги банку в цій частині в повному обсязі.

Скаржник посилається на норми ст. 180, ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст.634, ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України і доводить, що відсутність підпису уповноваженої особи відповідача на Умовах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив в анкеті-заяві про приєднання до вказаних Умов, чим засвідчив те, що він повністю згідний з умовами кредитування та отриманням кредиту на таких умовах. Зазначає при цьому, що відповідач як позичальник не заперечував факт ознайомлення з Умовами.

При цьому скаржник посилається на ст. 1048 ЦК України та доводить, що встановивши, шо банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Скаржник вважає безпідставним застосування при вирішенні даної справи висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові у справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019 р., оскільки у вказаній справі інші обставини та правовідносини. Звертає увагу, що викладена у постанові позиція стосується не господарської, а цивільної справи, що виникла з інших правовідносин, та відповідачем в якій є фізична особа - споживач, на яку розповсюджуються норми законодавства про захист прав споживачів. Натомість в даній справі відповідачем, з яким укладено кредитний договір, є фізична особа підприємець, на яку норми законодавства про захист прав споживачів не розповсюджуються.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до ст.277 ГПК України є підставою для скасування рішення повністю або частково.

У прохальній частині апеляційної скарги позивач просить суд апеляційної інстанції про проведення судового засідання у даній справі з повідомленням сторін, водночас скаржник жодним чином не обґрунтовує таке клопотання.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч.13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частинами 1, 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В частині 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення 17026,04 грн., і така сума позову є меншою, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак вказана справа відноситься до малозначних справ у розумінні п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України та відповідно до ч. 10 ст. 270 названого Кодексу підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведені норми процесуального законодавства, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту (особливості предмету позову), категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа має незначну складність, для якої пріоритетним є швидке вирішення спору, тож справа є малозначною, розгляд якої підлягає здійсненню у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Отже, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Позивач не спростував наведеного у своєму клопотанні.

Разом з тим, колегією суддів не встановлено виняткових обставин, передбачених частиною 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України для розгляду справи у загальному порядку.

Враховуючи, що за ціною позову дана справа є малозначною, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідач Рожков Микита Олександрович відзиву на апеляційну скаргу суду не подав.

З матеріалів справи вбачається, що Північно-західний апеляційний господарський суд своєчасно, в установленому порядку направив ухвалу про відкриття апеляційного провадження відповідачу. Ухвала суду, направлена відповідачу Рожкову М.О. за адресою АДРЕСА_1 рекомендованим листом з повідомленням, однак була повернута поштою на адресу апеляційного господарського суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» /а.с. 120-123/. Колегією суддів встановлено, що адреса відповідача Рожкова М.О. підтверджена матеріалами справи, зокрема, зазначена у позовній заяві /а.с. 1/ та підтверджена відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відомості про іншу адресу відповідача суду не повідомлені. Отже, ухвалу про відкриття провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто - повідомленою суду стороною), тому вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом в установленому порядку.

Колегія суддів у зв`язку з цим зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або фізичних осіб -учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу відповідно до норм ст..120 ГПК України. Відсутність сторони за адресою чи незабезпечення одержання за такою адресою кореспонденції створює саме для учасника справи негативні наслідки, які він зобов`язаний передбачити та самостійно вжити заходи щодо їх ненастання. Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції або повернуті органами зв`язку з позначками "адресат відсутній", "закінчення терміну зберігання" тощо з урахуванням конкретних обставин справи є належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Згідно з ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі "Пономарьов проти України", де зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що сторони зобов`язані виявляти належну зацікавленість у розгляді справи, що узгоджується з позицією, викладеною у рішеннях Європейського суду з прав людини, та вищенаведеними нормами Господарського процесуального кодексу України. Суд зазначає, що сторони у справі є зацікавленими особами і враховуючи принцип диспозитивності, зокрема, відповідач не позбавлений можливості вільно користуватись своїми процесуальними правами та отримувати інформацію, пов`язану із розглядом справи, що оприлюднюється відповідно до вимог Закону України "Про доступ до судових рішень" та є у вільному доступі.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 20 ГПК України спір в даній справі як за предметом спору, так і за суб`єктним складом підлягає розгляду в господарських судах.

Колегія суддів на підставі відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановила, що 11.07.2014 р. внесені зміни до державної реєстрації щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи Рожкова Микити Олександровича . Разом з тим, відповідач мав статус суб`єкта підприємницької діяльності на момент виникнення спірних правовідносин. Тому спір розглядається судом за правилами господарського судочинства.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 березня 2018 року у справі N 593/793/14-ц, де зазначено, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, і підстав відступу від такої позиції судова колегія апеляційної інстанції не вбачає.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

25 липня 2013 року фізичною особою - підприємцем Рожковим Микитою Олександровичем як клієнтом підписано заяву про відкриття поточного рахунку та заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої клієнт приєднується до Умов та правил надання банківських послуг та висловлює свою згоду з Умовами і Правилами надання банківських послуг (знаходяться на сайті pb.ua.), Тарифами банку, які разом із цією заявою становлять договір банківського обслуговування. Зазначено у заяві, що своїм підписом клієнт приєднується і зобов`язується виконувати умови, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку - договорі банківського обслуговування в цілому /а.с. 11/.

25.07.2013 р. Рожков М.О. та АТ КБ "Приватбанк" уклали кредитний договір б/н, який за своєю правовою природою є договором приєднання та складається із вищевказаних Заяв та Умов.

Відповідно до договору клієнту встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг" /а.с. 13-22/.

Згідно з п. 3.18.1.1 кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту (далі - ліміт). Про розмір ліміту Банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку та клієнта.

Пунктом 3.18.1.3 визначено, що кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплаті процентів та винагороди.

Відповідно до п.3.18.1.8 Умов проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту проводиться Банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до "Умов та Правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки", або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт банк / Інтернет клієнт банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі- далі "Угода").

Згідно з п. 3.18.1.6. Умов ліміт може бути змінений Банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами Банку. Підписавши угоду клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться Банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Відповідно до розділу 3.18.4 Умов затверджений порядок розрахунків за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної вставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна шавка). Порядок розрахунку відсотків: за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (далі - "період, в який дебетове сальдо підлягає обнуленню"), розрахунок відсотків здійснюється за (процентною ставкою у розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п. 3.18.4.1.1. Умов). При необнулені дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, клієнт сплачує банку за користування кредитом відсотки в розмірі 24% річних, починаючи з останньої дати, в яку дебетове сальдо підлягало обнуленню (п.3.18.4.1.2. Умов). У разі непогашення кредиту впродовж 90 днів і дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п. 3.18.4.1.3.Умов).

Пунктом 3.18.4.4.Умов визначено розмір винагороди за використання ліміту, яку в позичальник сплачує Банку 1-го числа кожного місяця. При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими.

Згідно з п. 3.18.2.3.4. Умов банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами, змінити умови кредитування - вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.18.5.4.Умов нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 3.18.5.1., 3.18.5.2., 3.18.5.3., здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано клієнтом.

Звернувшись до суду, позивач просить суд стягнути з Рожкова М.О. заборгованість у розмірі 17026,04 грн., з яких 2006,00 грн. заборгованості за кредитом, 3823,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 7860, 34 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, 3336, 40 грн - заборгованості по комісії за користування кредитом за період з липня 2013 року по листопад 2019 року /а.с. 23 - 29/.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач Рожков М.О. не повернув банку надані та використані кредитні кошти у сумі 2006,00 грн., і частково задоволив позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк". Рішення Господарського суду Рівненської області в частині стягнення з Рожкова М.О. на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 2006,00 грн. заборгованості за кредитом сторонами не оскаржується, і відповідно до норми ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 3823,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 7860,34 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, 3336,40 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Досліджуючи правовідносини, що склались між сторонами, колегія суддів икерується нормами ст. 549, 551, 634 та нормами глави 71, розділу 1 глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549, 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Матеріалами справи підтверджено, що Рожковим М.О. та Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" був укладений кредитний договір, який за своєю правовою природою є договором приєднання та складається із заяви про відкриття поточного рахунку, заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та самих Умов.

Умови та правилами надання банківських послуг і Тарифи Банку розроблені банком та розміщені у мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пені за неналежне виконання умов договору, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що умови договору приєднання встановлюються одноособово банком у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору, що випливає зі змісту частини першої статті 634 ЦК України. Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Колегією суддів встановлено, що заява відповідача про приєднання до умов не містить даних про процентну ставку, про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначеного її розміру.

Витяг з Умов, розміщений на сайті:://privatbank.ua/terms/, на який позивач посилається як на невід`ємну частину спірного договору, не містить підтверджень, що саме з умовами даного витягу був ознайомлений, розумів та погодився з ними відповідач, підписуючи заяву про приєднання до договору, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів), й розмірах та порядках їх нарахування.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст і форма роздруківки із сайту позивача з витягом умов повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може постійно вносити відповідні зміни до умов. Разом з тим, витяг з умов не містить підпису відповідача та не може бути розцінений як частина кредитного договору. Тому без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату у конкретних розмірах відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує обставин погодження умов про відповідальність тощо.

При цьому Умови з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника /а.с.17/, яка безпосередньо підписана клієнтом і лише такий факт міг би свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі касаційного господарського суду від 30.09.2019 р. у справі № 916/2755/18, і підстав відступати від такої правової позиції у колегії суддів немає. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З урахуванням наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та пені за неналежне виконання умов договору.

Колегія суддів відзначає, що позивач, обґрунтовуючи у позовній заяві, вимогу про стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 3823,30 грн., які обрахував у відсотковому відношенню до суми заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил користування банківськими послугами, розміщеними на сайті:://privatbank.ua/terms/ як невід`ємну частину договору. Тоді як в апеляційній скарзі позивач/скаржник посилається на норму ст. 1048 ЦК України та стверджує, що суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення відсотків по кредиту, зазначивши, що якщо договором не встановлений розмір процентів за користування кредитом, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки у суду відсутні підстави для самостійного визначення розміру заборгованості (позовної вимоги) з урахуванням процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування кредитним коштами відповідно до статті 1048 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування до правовідносин сторін висновків, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17-ц колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку слід виходити з наданого судом тлумачення норми права, а не суб`єктного складу сторін спору. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 р. у справі № 916/548/19, від 18.02.2020 р. у справі № 914/504/18, у справі № 910/8189/19 від 17.07.2020 р., і підстав відступати від яких суд апеляційної інстанції не вбачає.

Скаржник не довів необхідності відступлення від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17-ц, згідно з якою у разі заявлення банком позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості на підставі кредитного договору, необхідним є доведення позивачем належними та допустимими доказами те, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка установлена у вигляді сплати процентів за користування кредитом, комісії за використання ліміту, а також відповідальності у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Колегія суддів підстав для відступлення від наведених висновків не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020 р. у даній справі за ст. 277 ГПК України. За результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції встановив, що рішення суду першої інстанції відповідає матеріалам справи і не вбачається порушень норм матеріального і процесуального законодавства.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020 р. у справі № 918/893/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Матеріали справи № 918/893/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.