ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2020 р. Справа№ 910/21683/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Попікової О.В.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Руденко Н.С.,

представників сторін:

позивача: Новотоцьких А.В. (в режимі відеоконференції);

відповідача: Опанасик В.В., Толкачов Я.С. (в режимі відеоконференції);

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 (повний текст складено 14.01.2020)

у справі № 910/21683/17 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофіс"

до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк",

про стягнення 810.513,75 грн,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (відповідач) про стягнення 810.513,75 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 року у справі №910/21683/17 закрито провадження у справі № 910/21683/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофіс" до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в частині стягнення суми основної заборгованості зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року в розмірі 801.976,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 року у справі № 910/21683/17 позов задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" 2.045,04 грн пені, 3.608,85 грн інфляційних нарахувань, 1.680,85 грн 3% річних та 12.139,66 грн судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 у справі №910/21683/17 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 у справі №910/21683/17 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/21683/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 про закриття провадження у справі та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 у справі №910/21683/17 скасовано, справу №910/21683/17 в частині закриття провадження у справі передано для подальшого розгляду до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 у справі №910/21683/17 позов задоволено повністю: стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" грошові кошти: заборгованість зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року у розмірі 801.976,00 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1.921,00 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3.842,00 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не довів припинення свого грошового зобов`язання за договором оренди, спірна заборгованість у задоволеному судом розмірі підтверджується матеріалами справи, а доказів її сплати відповідач не надав.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, АТ "КБ "ПриватБанк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Євсікова О.О., суддів Попікової О.В., Корсака В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "КБ "ПриватБанк, розгляд справи призначено на 11.03.2020.

Судове засідання, призначене на 11.03.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В., яка не є суддею-доповідачем, на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 розгляд апеляційної скарги АТ "КБ "ПриватБанк" призначено на 23.03.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 повідомлено учасників справи № 910/21683/17, що розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 не відбудеться 23.03.2020; розгляд справи, з урахуванням встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" карантину з 12.03.2020 до 03.04.2020, призначено на 22.04.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 повідомлено учасників справи №910/21683/17, що розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 не відбудеться 22.04.2020; розгляд справи призначено на 13.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2020 розгляд справи відкладено на 01.06.2020, повідомлено учасників справи, що розгляд справи відбудеться в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції доручено Кіровському районному суду міста Дніпропетровська.

Розгляд справи 01.06.2020 не відбувся, оскільки Кіровський районний суд міста Дніпропетровська з технічних причин не зміг зі своєї сторони забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про що повідомив Північний апеляційний господарський суд засобами телефонного зв`язку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 призначено судове засідання на 02.07.2020.

У судовому засіданні 02.07.2020 оголошувалась перерва до 15.07.2020.

У судовому засіданні 15.07.2020 оголошувалась перерва до 22.07.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що:

- грошове зобов`язання перед позивачем за спірним договором з оплати орендних платежів було припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних згідно з заявою відповідача від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01, відповідно до якої відповідач повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, у тому числі за спірним договором оренди приміщення від 01.12.2016, в загальному розмірі 76.008.124,78 грн;

- заява від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01, яка за своєю правовою природою є одностороннім правочином щодо припинення зобов`язання зарахуванням, в судовому порядку недійсною не визнавалась та на даний час відсутні будь-які судові спори щодо визнання її недійсною.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

У судових засіданнях 02.07.2020, 15.07.2020 і 22.07.2020 представники відповідача (в режимі відеоконференції) надали усні пояснення у справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу.

У судових засіданнях 02.07.2020, 15.07.2020 і 22.07.2020 представник позивача (в режимі відеоконференції) надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 01.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (далі - орендодавець, позивач, Товариство) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (далі - орендар, відповідач, Банк) був укладений договір оренди приміщення (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату, на умовах та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

У п. 1.2 договору визначено, що приміщення, яке передається в оренду за договором (далі - приміщення), знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Мечникова, буд. 18, має загальну площу 2.846,2 кв. м і належить орендареві на підставі права власності.

Пунктом 1.4 договору сторони погодили, що приміщення передається орендареві для використання його у банківській діяльності орендаря.

Згідно з п. 2.1 договору приміщення передається орендодавцем і приймається в оренду орендарем на умовах сплати останнім орендодавцю плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем.

За умовами п. 2.2 договору орендна плата підлягає сплаті до 20 числа поточного місяця за поточний місяць із розрахунком 140,00 грн за 1 кв. м, в тому числі ПДВ 23,33 грн, всього 400.988,00 грн (разом з ПДВ) за перший місяць оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці). Розмір орендної плати може бути переглянутий два рази на рік та змінений за згодою сторін, про що укладається додаткова угода до даного договору.

Положеннями п. 5.1 договору передбачено, що передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення в оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення в оренду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі-приймання. Обов`язок зі складання акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору.

Приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар/орендодавець передає орендодавцеві/орендареві ключі від приміщення (п. 5.2 Договору).

На виконання умов договору від 01.12.2016 відповідно до акта здачі-приймання приміщення, який підписаний сторонами 01.12.2016, орендодавець (позивач) передав, а орендар (відповідач) прийняв згідно з договором оренди від 01.12.2016 приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Мечникова, буд. 18, має загальну площу 2.846,2 кв. м.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що починаючи з жовтня 2017 року відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання зі сплати орендної плати, внаслідок чого станом на 30.11.2017 у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року в загальній сумі 806.787,86 грн.

Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року позивач звертався до відповідача з претензіями №27/10-1 від 27.10.2017 та №23/11-1 від 23.11.2017 про сплату заборгованості за договорами оренди нерухомого майна, в тому числі за договором оренди приміщення від 01.12.2016, які були залишені відповідачем без задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року у розмірі 801.976,00 грн.

Як зазначалось вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 було закрито провадження у справі №910/21683/17 в частині стягнення суми основної заборгованості зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року в розмірі 801.976,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 року у справі № 910/21683/17 позов задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" 2045,04 грн. пені, 3608,85 грн. інфляційних нарахувань, 1680,85 грн. 3% річних та 12139,66 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду про закриття провадження та направляючи справу на новий розгляд у цій частині, Верховний Суд у постанові від 15.08.2019 зазначив, що суди попередніх судових інстанцій необґрунтовано залишили поза увагою доводи про те, що ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку. Суди попередніх судових інстанцій не врахували правову позицію Верховного Суду стосовно необхідності дослідження наявності всіх необхідних умов для здійснення зарахування на підставі статті 601 ЦК України, не надали належної оцінки доводам Товариства в контексті того, що на момент направлення заяви Банку від 17.12.2018 Товариство вже здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог, в тому числі за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К, а Банком вжито заходів щодо оскарження такого зарахування у судовому порядку, тому вважати безспірними та прозорими вимоги Банку за заявою від 17.12.2018 неможливо, а отже таке зарахування не відповідає вимогам закону. Також судами не досліджено, коли саме настав строк виконання вимог за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К та в якому обсязі, які саме обставини, передбачені договором чи законом, зумовили його настання. Суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про відсутність предмета спору в частині основної заборгованості зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року у даній справі, зробивши передчасний висновок у вирішенні питання про зарахування зустрічних однорідних вимог, про безспірність вимог та настання строку виконання зобов`язання, і, як наслідок, про закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, на новому розгляді предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року в розмірі 801.976,00 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1, 3 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом вище, 01.12.2016 сторони підписали акт здачі-приймання приміщення, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в оренду приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Мечникова, буд. 18, має загальну площу 2.846,2 кв. м. Строк сплати орендної плати погоджений сторонами у п. 2.2 договору, відповідно до якого орендна плата підлягає сплаті до 20 числа поточного місяця за поточний місяць.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням приписів ст. 530 Цивільного кодексу України та положень п. 2.2 договору, грошове зобов`язання відповідача зі сплати орендної плати за користування приміщенням згідно з договором мало бути виконано до 20-го числа місяця, в якому здійснювалося користування об`єктом оренди, тобто строк виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати спірних орендних платежів за договором (жовтень-листопад 2017 року) на момент розгляду справи настав.

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

За умовами ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Позивач довів суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування приміщенням, водночас відповідач доказів сплати такої заборгованості станом на день розгляду справи суду не надав.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що відповідне грошове зобов`язання перед позивачем за спірним договором з оплати орендних платежів було припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних згідно із заявою відповідача від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01, відповідно до якої відповідач повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, у тому числі за спірним договором оренди приміщення від 01.12.2016, в загальному розмірі 76.008.124,78 грн, а саме: зобов`язання ПАТ КБ "Приватбанк" перед ТОВ "Приватофис" зі сплаті орендних платежів за користування належними позивачу приміщеннями у період з жовтня 2017 по листопад 2018 року (в т. ч. спірним приміщенням згідно з договором у період жовтень-листопад 2017 року) та частково зобов`язання ТОВ "Приватофис" перед ПАТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № 08/104/К від 17.12.2008 щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитним коштами.

Однак позивач заперечує щодо припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за вказаною заявою ПАТ КБ "Приватбанк" з посиланням на те, що між сторонами існує спір щодо умов виконання та розміру зустрічних зобов`язань ТОВ "Приватофис" перед ПАТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором №08/104/К від 17.12.2008.

Так, позивач вказує, що заява банку від 17.12.2018 не відповідає вимогам статті 601 ЦК України, оскільки визначені в ній вимоги, зокрема, за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К, вже зараховані позивачем у залік зустрічних однорідних вимог, з огляду на що вимоги, визначені в заяві банку від 17.12.2018, не є безспірними та прозорими, а тому неможливо здійснити вказане зарахування.

Щодо заперечень апелянта проти позову в частині стягнення суми основного боргу колегія суддів зазначає таке.

За змістом ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони (ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Разом з цим ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17 та від 11.09.2019 у справі №910/21566/17.

З матеріалів справи слідує, що 06.11.2017 та 28.11.2017 відповідач направив на адресу ТОВ "Приватофис" заяви №Е.65.0.0.0/3-134182 та №Е.65.0.0/3-147662, якими повідомив позивача про припинення зобов`язань відповідача за договором оренди приміщення від 01.12.2016 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зі сплати позивачем заборгованості за кредитним договором від 17.04.2007 № 07/30/К.

В подальшому АТ КБ "Приватбанк" у заяві від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693006/01 повідомило ТОВ "Приватофис" про відмову від зарахування зустрічних однорідних вимог, проведеного за заявами банку, зокрема, від 06.11.2017 №Е.65.0.0.0/3-134182 та від 28.11.2017 №Е.65.0.0/3-147662.

При цьому колегія суддів відзначає, що чинним законодавством України не передбачено односторонньої відмови від вже здійсненої заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Матеріалами справи підтверджується, що АТ КБ "Приватбанк" направило на адресу ТОВ "Приватофис" нову заяву від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01 про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідач, обґрунтовуючи звернення із заявою від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01 у порядку статті 601 Цивільного кодексу України, посилався на те, що за позивачем обліковується заборгованість перед банком за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К, укладеним між сторонами у справі.

Листом від 28.12.2018 №28/12-4 позивач повідомив відповідача про те, що не визнає припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог через відсутність передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України умов для такого зарахування.

Судом встановлено, що відповідно до заяв №1610/1-18 від 16.10.2018 та №14/11-18 від 14.11.2018 позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К, в рахунок погашення заборгованості АТ КБ "Приватбанк" перед ТОВ "Приватофис" за іншими договорами оренди приміщень. Питання законності вказаних заяв ТОВ "Приватофис" від 16.10.2018 та від 14.11.2018 станом на час прийняття місцевим судом оскаржуваного рішення розглядалось у Господарському суді Дніпропетровської області в межах справ №904/5712/18 та №904/5710/18.

З наведеного вище слідує, що відповідач, направляючи заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693006/01, не врахував здійснення позивачем зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами №1610/1-18 від 16.10.2018 та №14/11-18 від 14.11.2018, зокрема за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К, що фактично може свідчити про подвійне зарахування одного й того ж зобов`язання, а це, у свою чергу, суперечить чинному законодавству.

За таких обставин місцевий суд дійшов вірного висновку, що наявність заяв позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог №1610/1-18 від 16.10.2018 та №14/11-18 від 14.11.2018, зокрема за кредитним договором від 17.12.2008 № 08/104/К, питання законності яких оскаржується в судовому порядку, у той час як направлення відповідачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693006/01 без урахування вказаних обставин, виключає безспірність та прозорість вимог АТ КБ "Приватбанк" за заявою від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01.

При цьому відповідно до заяви відповідача про зарахування зустрічних вимог від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01 останній повідомив про часткове зарахування вимог відповідача до позивача за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К.

Крім того матеріали справи не містять жодних доказів, коли саме настав строк виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К та в якому обсязі, які саме обставини, передбачені договором чи законом, зумовили його настання.

Посилання апелянта на те, що у позивача настав строк виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором і це підтверджується договором про внесення змін №14 від 28.03.2016 до кредитного договору №08/104-К (підписаного позивачем), у якому встановлено, що станом на 28.03.2016 ТОВ "Приватофис" мало заборгованість за кредитним договором у розмірі 121.433.924,75 грн за тілом кредиту та 21.876.976,38 грн за процентами, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що вказаний розмір боргу встановлений саме станом на 28.03.2016, в той час як заяву № 20.1.0.0.0/7 693007/01 про зарахування зустрічних однорідних вимог направлено 17.12.2018, водночас доказів на підтвердження розміру зобов`язання та строку його виконання станом на 17.12.2018 відповідач суду не надав, матеріали справи зворотнього не містять.

У зв`язку з тим, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів з метою встановлення розміру заборгованості за кредитним договором №08/104-К станом на 17.12.2018 та встановлення строку виконання грошового зобов`язання, колегія суддів вважає, що зазначені обставини виключають можливість встановити правомірність зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою відповідача від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01.

Відтак, відповідач не довів припинення свого грошового зобов`язання за договором зі сплати заборгованості з орендної плати у розмірі 801.976,00 грн за користування спірним приміщенням у жовтні-листопаді 2017 року, адже додана ним до матеріалів справи заява від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7 693007/01 не може свідчити про припинення відповідного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог з огляду на недоведенність настання строку виконання ТОВ "Приватофис" зобов`язання за кредитним договором від 17.12.2008 №08/104/К, з наявністю чого положення ст. 202, 203 Господарського кодексу України та ст. 601 Цивільного кодексу України пов`язують можливість застосування відповідного способу припинення зобов`язання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того доводи скаржника про те, що у позивача відсутнє порушене право, за захистом якого він звернувся до суду, оскільки 26.12.2019 між позивачем як первісним кредитором та ТОВ "Боріваж" як новим кредитором був укладений договір №26/12 про відступлення права вимоги за договорами оренди від 01.12.2016 у кількості 211 штук в загальній сумі 76.127.395,95 грн, укладеними між позивачем та відповідачем, і внаслідок укладення вказаного договору відступлення ТОВ "Боріваж" набуло право замість позивача вимагати від банку належного виконання зобов`язань за договорами оренди, зокрема і право вимоги сплати орендних платежів за жовтень - листопад 2017 року щодо приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Мечникова, буд. 18 і має загальну площу 2.846,2 кв. м, - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування рішення місцевого суду, оскільки оскаржуване рішення, по-перше, ухвалене до моменту укладення вказаного договору і судом першої інстанції здійснена оцінка спірних правовідносин сторін, виходячи з наявних матеріалів справи та наявних у справі доказів, наданих на підтвердження спірних правовідносин учасників справи. А по-друге, укладення відповідного договору жодним чином не свідчить про відсутність у позивача порушеного права в контексті спірних правовідносин сторін, а лише надає учасникам даного правочину права, обумовлені ст.ст. 52, 334 Господарського процесуального кодексу України та Законом України "Про виконавче провадження".

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявленого позивачем клопотання про залучення до участі у справі ТОВ "Боріваж".

Беручи до уваги встановлені судом факти та обставини, що були наведені вище, колегія суддів відзначає, що заперечення апелянта не спростовують зазначених позивачем в позові доводів за встановлених вище судом фактів та обставин.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 у справі №910/21683/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 у справі №910/21683/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21683/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 23.07.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді О.В. Попікова

В.А. Корсак