ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2020 справа № 914/3/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця Ковалишина Володимира Ігоровича

до відповідача-2 ОСОБА_1

про стягнення солідарно 446030,32 грн.

за участю представників:

від позивача Крижовська Л.В.

від відповідача-1 не з`явився

від відповідача-2 не з`явився

Суть спору: Позов заявлено Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця Ковалишина Володимира Ігоровича та до відповідача-2 ОСОБА_1 про стягнення солідарно 398965,30 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 13638,12 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 6450,82 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 848,45 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 585,31 грн. - 3% річних за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 77,49 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 282,34 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 24,91 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Відповідно до заяви (вх.№1160/20 від 18.05.2020р.) про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята до розгляду ухвалою суду від 02.06.2020р., позивачем заявлено до стягнення солідарно з відповідачів 397703,42 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 29863,28 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 14838,39 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1694,85 грн. - 3% річних за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 220,99 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1230,99 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 196,35 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом. Як зазначає позивач, загальна сума, яку він просить стягнути солідарно з відповідачів становить 446030,32 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав, що викладені у позовній заяві, у заяві про збільшення розміру позовних вимог та у відповіді на відзив.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак явка учасників справи в судове засідання 16.07.2020р. не визнавалася обов`язковою.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача, суд встановив таке.

26.03.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (банк) та Фізичною особою-підприємцем Ковалишиним Володимиром Ігоровичем (позичальник) укладено кредитний договір №2063-156, відповідно до пункту 2.1. якого банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а позичальник зобов`язується отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі 750000,00 грн. та сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі в порядку та на умовах, визначених цим договором цим договором.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що кредит надається одноразово з остаточним терміном повернення кредиту до 25.03.2021р. Графік погашення кредиту передбачено пунктом 2.3. договру.

У відповідності до пункту 2.7. договору, за користування кредитом встановлюється плата (проценти), а саме: 20,5% річних за відсутності порушень умов кредитного договору та 22,5% річних за наяваності порушень зобов`язання встановленого пунктом 5.3.7. кредитного договору.

Згідно із пунктом 2.7.6. договору, проценти нараховуються щомісячно мотодом факт/факт на основну суму боргу та за строк фактичного користування кредитом починаючи з дня видачі кредиту включно, та до повного погашення основної суми боргу за цим договром. При нарахуванні процентів день видачі кредиту приймається до розрахунку як 1 (один) повний день користування кредитом, а день повернення кредиту (його частини) до розрахунку процентів не включається.

Відповідно до пункту 2.7.7. договору, нараховані за період з дня видачі кредиту або з першого числа місяця або по день погашення позичальником кредиту (його частини) проценти (з урахуванням пункту 2.7.8. цього договору) сплачуються позичальником не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, а в разі розірвання цього договору або настання остаточного терміну повернення кредиту - одночасно з погашенням всієї основної суми боргу. Перший раз позичальник сплачує проценти не пізніше 10.04.2018р.

Пунктом 2.13. договору передбачено, що сторони дійшли взаємної згоди про те, що у випадку направлення банком позичальнику в порядку, визначеному статтею 10 цього договору повідомлення про настання зазначених вище подій, остаточний термін повернення кредиту змінюється в силу домовленості, передбаченої цим підпунктом договору, та визначається датою, яка припадає на 25 (двадцять п`ятий) банківський день після направлення банком вказаного повідомлення. При цьому позичальник зобов`язаний на 25-ий (двадцять п`ятий) банківський день з моменту направлення банком повідомлення, передбаченого цим пунктом договору, здійснити повне погашення заборгованості за цим договором (в тому числі повернути основну суму боргу, сплатити нараховані та несплачені проценти за користування кредитом, а також інші платежі, що підлягають сплаті позичальником на користь банку відповідно до умов цього договору, крім випадків коли сторонами буде досягнути згоди щодо внесення змін в умови цього договору, які б усували несприятливі для банку умови та нагадали б можливість банку продовжити кредитування позичальника (користування позичальником кредитом). Така згода сторін оформляється шляхом укладання додаткового договору, яким буде змінено остаточний термін повернення кредиту, що визначений внаслідок направлення банком відповідного повідомленняіз застосуванням правил, передбачених цим підпунктом договору.

Згідно із пунктом 3.1.3. договору, будь яке невиконання позичальником зобов`язання або його частини у строки, визначені цим договром породжує право у банка право відмовити в наступній видачі кредиту, а у позичальника створює обов`язок достроково погасити заборгованість за цим договром у повному обсязі. Сторони підтверджують, що відмова банку від наступних видач кредиту не є односторонньою зміною умов цього договору.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь які або всі можливі випадки невиконня позичальником та/або майонвим поручителем/поручителем взятих на себе обов`язків та недотримання умов, передбачених цим договором та/або документами забезпечення та/або іншими договорами, укладеними позичальником з банком, відкликати кредит та вимагати повернення суми кредиту та сплати суми нарахованих процентів за користування кредитом (разом з будь якими іншими нарахуваннями).

Відповідно до пункту 3.3.2. договору, відкликання банком кредиту з підстав визчачених пунктом 3.3.1. договору здійснюється шляхом направлення позичальнику в порядку, визначеному пункту 10.4. цього договору вимоги про відкликання кредиту. Після отримання від банку зазначеної вище вимоги про відкликання кредиту, позичальник зобов`язаний не пізніше 25 банківських днів з дати направлення банком такої вимоги здійснити повне погашення заборгованості за цим договором і в тому числі повернути основну суму боргу, сплатити нараховані та не сплачені проценти за користування кредитом та інші платежі, що підлягають сплаті позичальником на користь банку відповідно до умов цього договору.

Згідно із пунктом 3.4.1. договору, підставою для визначення суми зобов`язання (включаючи основну суму боргу, суми нарахованих процентів, комісійної винагороди та інші платежі) є виписки з рахунків, відкритих у банку для обліку заборгованості позичальника за цим договором.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що виконання позичальником зобов`язання за цим договором (у тому числі і додатковими договорами до нього) забезпечується:

- заставою нового обладнання - ЧГУ, фрезерний по обробці деревини та пластмас, модель LXM2030 CNC UNICHCNC 2017 року випуску; станка автоматичного кромкоклеклеючого, модель WF-360А 2017 року випуску, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Плугова,6, що надається в заставу Ковалишиним Володимиром Ігоровичем ;

- порукою ОСОБА_1 (рестраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

- заставою (іпотекою) іншого рухомого і нерухомого майна (активів), порукою та іншими видами забезпечення на підставі правочинів, що можуть бути укладені в майбутьньому між сторонами та/або між банком та третіми особами відповідно до умов цього договору та законодавства (документи забезпечення).

Відповідно до пункту 5.3.1. договору, позичальник зобов`язаний належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе зобов`язання за цим договором зобов`язання, а також зобов`язання за іншими договорами, укладеними з банком.

Згідно із пунктом 5.3.2. договору, позичальник зобов`язаний у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань, за цим договором на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено в цьому договорі, а також у повному обсязі всі інші платежі та відшкодувати всі завдані збитки.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором винна сторона відшкодовує другій стороні спричинені у зв`язку з цим збитки понад штрафні санкції, визначені аунктом 7.2. та 7.3. цього договору.

Відповідно до пункту 7.2.1. договору, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, передбачених цим договором, банк має право застосувати до позичальника таку штрафну санкцію: за порушення позичальником строків виконання зобов`язання щодо погашення основної суми боргу та/або сплати комісійних винагород та/або процентів за користування кредитом - пеню на користь банку, яка обчислюється від суми простроченого платежу в розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення платежу, за кожен день прострочення.

Крім того, 26.03.2018р. між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (кредитор), Ковалишиним Володимиром Ігоровичем (боржник) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки №2063-156/2, відповідно до пункту 2.1. якого поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору.

Під кредитним договором, відповідно до пункту 1.1. договору поруки, слід розуміти кредитний договір №2063-156 від 26.03.2018р., що укладений між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та Фізичною особою-підприємцем Ковалишиним Володимиром Ігоровичем.

Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов?язання у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку визначеному кредитним договором.

Згідно із пунктом 2.4. договору поруки, обсяг зобов`язань поручителя за цим договором не є фіксованою сумою і може збільшуватися або зменшуватися в залежності від виконання боржником та/або поручителем зобов`язання за кредитним договором, а також черговості направлення кредитором отриманих грошових коштів в погашення зобов`язання.

Пунктом 3.2.2. договору поруки передбачено, що у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язання в порядку та строки встановлені кредитним договором, кредитор набуває права вимоги до боржника і поручителя щодо сплати заборгованості за порушеним зобов`язанням, а поручитель та боржник з моменту порушення боржником зобов`язання відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно із пунктом 3.2.8. договору поруки, у випадку, якщо кредитор скористався своїм правом, визначеним пунктом 3.2.4. цього договору, та направив поручителю вимогу, вимога кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання поручителем зобов?язання в розмірі, визначеному кредитором у вимозі. Єдиною підставою для визначення кредитором у вимозі розміру зобов?язання, що підлягають виконанню поручителем є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою кредитора для визначення грошових зобов?язань боржника перед кредитором за кредитним договором.

Як зазначає позивач та як вбачається із матеріалів справи, відповідачу було видано кредит в сумі 750000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 26.03.2018р. на суму 750000,00 грн.

Як зазначено у позовній заяві, відповідачем-1 недотримано умов кредитного договору у зв`язку із простроченням оплати платежів з погашення тіла кредиту з 02.07.2019р. та відсотків з 11.10.2019р.

На виконання пункту 3.3.1. кредитного договору, 07.11.2019р. позивачем направлено відповідачу вимогу про дострокове відкликання кредиту №111.41.2/92959/2019-13/вих. Дану вимогу відповідач-1 отримав 05.12.2019р., однак, як зазначає позивач, вказана вимога залишилась не виконана.

Крім того, враховуючи, що відповідач-1 не виконав зобов`язань по кредитному договору, керуючись пунктами 3.2.7 та 4.2.7 договору поруки, позивач 07.11.2019р. направив відповідачу-2, вимогу №111.41.2/92956/2019-13/вих про усунення порушень та сплату всієї суми заборгованості. Вимога відповідачем-2 одержана 08.11.2019р., однак, як зазначає позивач, вказана вимога залишилась не виконана.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та відповідно до заяви (вх.№1160/20 від 18.05.2020р.) про збільшення розміру позовних вимог, просить стягнути солідарно з відповідачів з відповідачів 397703,42 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 29863,28 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 14838,39 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1694,85 грн. - 3% річних за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 220,99 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1230,99 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 196,35 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Відповідач-1 подав відзив на позову заяву, в якому зазначає, що вимоги позивача, викладені у позовній заяві, ним та відповідачем-2 визнаються повністю.

У відзиві також зазначено, що відповідач-1 знаходиться в складному матеріальному становищі, у зв`язку з чим просить суд:

- розглянути можливість розстрочки виконання рішення терміном на 5 років, із місячним платежем не більше 7 тисяч гривень (що відповідає можливостям вносити таку суму без затримок, регулярно) та можливістю дострокового погашення;

- звільнити від сплати штрафів та нарахованої пені через скрутне матеріальне становище.

Крім того, відповідачем-1 до відзиву на позовну заяву долучено клопотання про звільнення від сплати судового збору, у зв`язку з тим, що Ковалишин Володимир Ігорович є інвалідом другої групи з дитинства та має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Також як на підставу для звільнення від сплати судового збору, позивач посилається на скрутне матеріальне становище.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому заперечив щодо розстрочки виконання рішення суду та звільнення від сплати штрафних санкцій, оскільки відповідачем не підтверджено доказами необхідності надання йому розстрочки виконання рішення суду, а штрафні санкції нараховані у відповідності до вимог чинного законодавства.

Також позивач у відповіді на відзив зазначив, що відповідачем-1 всупереч умовам кредитного договору було реалізовано майно, яке було передано в заставу банку, що на думку позивача свідчить про недобросовісне відношення до взятих на себе зобов`язань.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (стаття 345 Господарського кодексу України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, 26.03.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (банк) та Фізичною особою-підприємцем Ковалишиним Володимиром Ігоровичем (позичальник) укладено кредитний договір №2063-156, відповідно до пункту 2.1. якого банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а позичальник зобов`язується отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі 750000,00 грн. та сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі в порядку та на умовах, визначених цим договором цим договором.

Факт видачі відповідачу-1 кредиту підтверджується платіжним дорученням №1 від 26.03.2018р. на суму 750000,00 грн.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно із статтею 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Як також встановлено судом, 26.03.2018р. між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (кредитор), Ковалишиним Володимиром Ігоровичем (боржник) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки №2063-156/2, відповідно до пункту 2.1. якого поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору №2063-156 від 26.03.2018р., що укладений між позивачем та відповідачем-1.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначає позивач та як вбачається із матеріалів справи, а саме із банківських виписок про рух коштів позичальника, заборгованість по тілу кредиту становить 397703,42 грн., а тому з врахуванням наведеного позовна вимога про стягнення солідарно з відповідачів 397703,42 грн. заборгованості по тілу кредиту є обгрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення солідарно з відповідачів 29863,28 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1694,85 грн. - 3% річних за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 220,99 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1230,99 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 196,35 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, суд зазначає таке.

У пункті 6.20. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17 зазначено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 зазначено, що відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач-1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Крім того, у постанові від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформульовано висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Після цього норми законодавства за якими нараховуються та стягуються проценти за кредитом (за правомірне користування кредитом), не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Тобто, факт подання позову прямо спричиняє неможливість подальшого нарахування та стягнення процентів за правомірне користування кредитом.

Підсумовуючи наведені вище обгрунтування Великої Палати Верховного суду, слід зазначити, що підстави припинення нарахування відсотків по кредиту з настанням яких припиняється право кредитодавця нараховувати та стягувати проценти (які фактично не були сплачені до дати позову) за правомірне користування кредитом:

1) після спливу визначеного договором строку кредитування;

2) внесення сторонами змін до умов договору стосовно строку кредитування;

3) припинення (розірвання) договору;

4) у разі пред`явлення кредитором позасудової вимоги про дострокове повернення кредиту (згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України),

5) у разі звернення кредитора з позовом про дострокове стягнення боргу за договором.

Таким чином, настання одного із вищенаведених обставин змінює строк кредитування, що має наслідком припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а саме припинення нарахування відсотків за правомірне користування грошовими коштами за статтями 1048 та 1054 ЦК України.

Але у всіх перелічених вище випадках - після втрати позикодавцем права нараховувати відсотки за статтями 1048 та 1054 ЦК України, він має право здійснювати нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України.

Правова позиція Верховного Суду у постанові по справі №5017/1987/2012 зводиться до того, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Таким чином, з огляду на викладенеі Верховний Суд вважає, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. (пункти 49 та 50 постанови від 05.03.2019 року у справі у справі № 5017/1987/2012).

Також з висновку Верховної Палати ВС у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто в розумінні Великої Палати ВС ці проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України) які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами.

Отже, судова практика відповідно до правової позиції Великої Палати ВС зводиться до того, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Законодавство в першу чергу визначає розмір процетів за неправомірне користування кредитом (чужими коштами) за ставкою визначеною сторонами в договорі. Якщо ж сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти (3%) річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно ч.2 статті 625 ЦК України.

Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обгрунтованими є позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів 29863,28 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 220,99 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1230,99 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 196,35 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом. Проте, враховуючи висновки Великої Палати ВС, позовна вимога про стягнення 1694,85 грн. - 3% річних за несвоєчасне повернення тіла кредиту є необґрунтована, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення солідарно з відповідачів 14838,39 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, суд зазначає таке.

В прохальній частині заяви про збільшення розміру позовних вимог зазначено, що ціною позову є 446030,32 грн., з яких:

- 397703,42 грн. - заборгованість по тілу кредиту;

- 29863,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 14838,39 грн. - пеня за несвоєчасне повернення тіла кредиту;

- 1882,91 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом;

- 1600,86 грн. - сума сплаченої пені;

- 1694,85 грн. - 3% річних за несвоєчасне повернення тіла кредиту;

- 220,99 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом;

- 1230,99 грн. - інфляційні втрати за несвоєчасне повернення тіла кредиту;

- 196,35 грн. - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Враховуючи наведене, та як вбачається із поданого позивачем розрахунку позовних вимог, ним заявлено до стягнення 14838,39 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, за виключенням суми сплаченої пені в розмірі 1600,86 грн.

Враховуючи те, що загальна сума сплаченої пені становить 1600,86 грн., а відповідно до пункту 2.9.1 кредитного договору, яким передбачено послідовність (черговість) погашення заборгованості, суд дійшов висновку, що позивачем фактично заявлено до стягнення 13237,53 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності із статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено судом, відповідно до пункту 7.2.1. кредитного договору, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, передбачених цим договором, банк має право застосувати до позичальника таку штрафну санкцію: за порушення позичальником строків виконання зобов`язання щодо погашення основної суми боргу та/або сплати комісійних винагород та/або процентів за користування кредитом - пеню на користь банку, яка обчислюється від суми простроченого платежу в розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення платежу, за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів 13237,53 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом є обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо відзиву, в якому відповідач-1 просить розстрочити виконання рішення на 5 років та звільнити від сплати штрафних санкцій через скрутне матеріальне становище, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Однак, відповідачем не подано належних та достатньо обґрунтованих доказів, які б могли свідчити про існування реальних обставин (станом на час розгляду справи), що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Разом з тим, суд звертає увагу, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.5 ст.331 ГПК України).

Щодо штрафних санкцій, то суд зазначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (ст.233 ГК України).

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З вищенаведеного вбачається, що суд може зменшити розмір неустойки, а не звільнити від її сплати.

Тим не менше, суд вважає, що заявлені позивачем штрафні санкції не є надмірно великі, а відповідачем не доведено поданими доказами існування реального скрутного матеріального становища на час розгляду справи (прийняття рішення).

З огляду на викладене, клопотання відповідача про звільнення від сплати штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Щодо клопотання відповідача-1 про звільнення його від сплати судового збору, суд зазначає таке.

Так, відповідно до матеріалів справи, Ковалишин Володимир Ігорович є інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується копією пенсійного посвідченням № НОМЕР_2 , долученого до матеріалів справи.

Частиною 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» предбачено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Слід зазначити, що нормами Господарського процесуального кодексу України та нормами Закону України «Про судовий збір» не передбачено можливість звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати на користь позивача сплачений останнім судовий збір у разі задоволення або часткового задоволення позовних вимог.

Водночас, позивач у даній справі не звільнений від сплати судового збору, тому розподіл судових витрат слід здійснювати на загальних підставах у порядку ст. 129 ГПК України.

Враховуючи наведене, клопотання відповідача про звільнення його від сплати судового збору не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку йде мова про розподіл судових витрат, а саме стягнення з відповідача на користь позивача судового збору сплаченого останнім, при поданні позовної заяви до суду.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що cуд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Однак, відповідач-1 не відовідає жодним критеріям осіб зазначених вище, а також не є позивачем.

Враховуючи наведене, клопотання відповідача-1 про звільнення його від сплати судового збору не підлягає задоволенню.

При зверненні до суду з позовної заявою та заявою про збільшення розміру позовних вимог, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 6289,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 19.12.2019р. та судовий збір в розмірі 401,38 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 13.05.2020р. Тобто позивачем загалом сплачено в Державний бюджет судовий збір в розмірі 6690,46 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 6665,03 грн. судового збору, оскільки позов у даній справі слід задовольнити частково на загальну суму 444335,47 грн.

Керуючись статтями 13, 74, 76, 77, 78, 86, 123, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця Ковалишина Володимира Ігоровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, місто Київ, вулиця Госпітальна, будинок 12-Г, ідентифікаційний код 00032129) в особі філії - Львівське обласне управління Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (79000, місто Львів, вулиця Січових Стрільців, будинок 9, ідентифікаційний код ВП 09325703) 397703,42 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 29863,28 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 13237,53 грн. - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 1882,91 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 220,99 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 1230,99 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 196,35 грн. - інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, а також 6665,03 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.07.2020р.

Суддя М.М. Петрашко