ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" липня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1369/20

Господарський суд Одеської області у складі:

судді С.В. Літвінова

при секретарі Т.А. Липі

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району (вул.Центральна,63,с. Шабо,Білгород-Дністровський район, Одеська область,67770)

до відповідача: Фізична особа-підприємець Наказнова Зінаїда Федорівна ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 9872,16 грн.;

В С Т А Н О В И В:

Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Фізична особа-підприємець Наказнова Зінаїда Федорівна, в якому просить господарський суд: про стягнення 9872,16 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконне використання приміщенням .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.06.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

22.06.2020р. від відповідача надійшов відзив на позов відповідно якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві та просить суд відмовити позивачу в задоволені позову.

Позивач не скористався своїм правом, не надав відповідь на відзив та в судові засідання не з`являвся.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

У судовому засіданні 27.07.2020р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи суд встановив.

03.10.2016 року Наказновою Зінаїдою Федорівною та Шабівською сільською радою був укладений договір оренди частини нежитлового приміщення №48, загальною площею 6,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: вул . Центральна, 63, с . Шабо , Білгород - Дністровського району Одеської області.

Відповідно до умов зазначеного договору позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне володіння та користування нежиле приміщення для розміщення ксерокопіювальної техніки та для надання послуг із ксеропокіювання.

Відповідно до и. 10.1. Договору строк дії договору було встановлено сторонами з 3 жовтня 2016 року до 31 серпня 2019 року,

На підставі н. 5.6. Договору при припиненні договору оренди орендар зобов`язується передати його орендодавцю в стані, придатному для подальшої експлуатації.

У випадку ухилення орендаря від виконаним нього обов`язку орендодавець вправі виселити орендаря з орендованого приміщення в судовому порядку, Приміщення, що орендується вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі- прийняті я, після чого припиняються нарахування орендної плати та платежів.

Строк дії договору оренди індивідуально визначеного майна, що с власністю територіальної громади від 03.10.2016 р. № 3/3 закінчився 31.08.2019 року.

Відповідно до и. 10.7 договору від 03.10.2016 р. № 3/3: «чинність договору припиняється внаслідок: - закінчення строку, на який йот було укладено:....», термін сплив 31 серпня 2019 року (п. 10.1 вищевказаної о договору).

Позивач посилається на ч. 2 от. 17 Закону України "Про оренду державною та комунального майна» та вважає, що цією нормою Закону передбачений порядок подання однією із сторін заяви про припинення або зміну умов договору, вимога про дотримання якого є способом захисту прав як орендодавця так і орендаря на майно, передане в оренду.

Позивач вважає, що автоматичного продовження дії договору не передбачено, про що Шабівська сільська рада неодноразово повідомляла відповідача про необхідність повернення майна після закінчення договору оренди (лист від 26.06.2019 р. № 11-606/02-26/2348, лист від 26.06.19 № Н-606/02-26/ 2348).

Отже, позивач зазначає, що на теперішній час ФОП Наказнова З. Ф. незаконно використовує приміщення, договір оренди сплив 31.08.2019 р.. відповідно неустойка складає 9872,16 грн.

Враховуючи той факт, що на теперішній час ФОП Наказнова З.Ф. незаконно використовує приміщення, договір оренди сплив 31.08.2019 р.., Шабівська сільська рада звернулась до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення неустойки у розмірі 9872,16 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина 3). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (частина 5).

Виходячи з положень вищезазначеної статті, заяви про припинення договору та непогодження продовження його дії на новий термін - це односторонні правочини, які породжують, змінюють чи припиняють права та обов`язки обох сторін договору, їх слід вважати вчиненими в момент отримання стороною повідомлення про припинення договору, яке можна належно ідентифікувати як таке, що виходить від сторони договору.

Відповідно до положень частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно із частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Положеннями п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З`ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" звертаючись до суду з позовом зазначає, що односторонні правочини, які ним оскаржуються, суперечать нормам цивільного законодавства, що регулює відносини оренди державного майна.

Згідно з частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992р. №2269-ХІІ який втратив чинність 01.02.2020р. але діяв станом на 31.08.2019р. (далі Закон), договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною 2 статті 17 Закону передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону, після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

При цьому, дана норма передбачає, що саме власник майна повинен повідомити орендаря про намір його використання для власних потреб.

У відповідності до пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 N 12, судом мають досліджуватися обставини, пов`язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

Отже, з огляду на зазначені приписи закону, суд зобов`язаний з`ясувати, що якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, встановити, чи повідомив власник орендаря про намір використовувати спірний об`єкт для власних потреб не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

30.05.2019року від відповідача до Шабівської сільської ради надійшла заява про продовження дії договору №3/3 від 03 жовтня 2016 року.

26.06.2019р. листом № 2348 від Шабівської сільської ради надійшов лист про те, що в приміщенні Шабівської сільської ради, частину якого орендує відповідач, буде проводитися ремонт з зазначення того, що термін мого договору спливає 31.08.2019 року, та автоматичного продовження дії договору не передбачено.

31.08.2019р. листом № 05-18/2495 від Орендодавця надійшов новий лист з проханням звільнити орендоване приміщення на час ремонту на період з 20 липня 2019 року до 01 серпня 2019 року, з чіткими посиланнями на ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (2269-ХП) та про необхідність для продовження (поновлення) договору оренди після закінчення терміну дії договору 31.08.2019р. після проведення ремонту провести нову нормативно-грошову оцінку об`єкта оренди так як спливає п трирічний строк.

В підтвердження намірів Орендодавця щодо подальшої пролонгації договору оренди №3/3 від 03 жовтня 2016 року після закінчення ремонтних робіт в орендованій мною частині приміщення був укладений 3-х сторонній договір на проведення незалежної оцінки № 250919-ЗЖ від 25.09.2019 року орендованого приміщення між Шабівською сільською радою, ТОВ Фірма «Інтерсервіс» та відповідачем, як платником.

Відповідачем була сплачена вартість проведення оцінки у повному розмірі та отриманий відповідний Звіт про оцінку частини нежитлового приміщення №48 площею 6,4 кв.м. від 25.09.2019 року та рецензія на звіт про незалежну оцінку від 30.09.2019 року

29.10.2019 року Шабівська сільська рада надіслала лист №05-18/4084 до відповідача з проханням розглянути та підписати запропонований Шабівською сільською радою договір оренди №29 від 28 жовтня 2019 року в якому Орендар в односторонньому порядку суттєво намагався змінити умови договору, а саме: окрім визначеної у договорі оренди №3/3 від 03.10.2016 р. мети оренди «для розміщення ксерокопіювальної техніки, для надання послуг з ксерокопіювання», була зазначена також інша мета оренди «офісне приміщення операторів та провайдерів телекомунікації, які надають послуги доступу до Інтернету».

Зазначена в запропонованому договорі мета оренди суперечить виду господарської діяльності відповідача.

Отже, суд вважає що доводи Шабівської сільської ради щодо відсутності автоматичної пролонгації договору оренди та необхідності укладати новий договір на умовах гірших, ніж були у попередньому договорі є недопустимими та такими що суперечать діючому законодавству України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.98, "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Прессос Компанія Нав`єра С. А." та інші проти Бельгії" від 28.10.95, "Пайн Велі Девелопмеї Лтд." та інші проти Ірландії" від 23.10.91 визначив, що під поняттям "майна" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування" / "законні сподівання" особи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.99, заява N 311107/96, п. 54).

Крім традиційної для України концепції власності (рухоме і нерухоме майно) та прав, що пов`язані з відносинами власності між особами (акції, інтелектуальна власність, тощо), власність в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції є оренда майна. Так, у справі "Меллахер та Інші проти Австрії (1989 року)", Європейський суд з прав людини вказав, що право на укладення договору оренди є частиною права власності (право володіння та користування), і тому дане право є одним із аспектів права власності.

Власність у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції є "законні сподіванням" на отримання на підставі закону майна для забезпечення своєї діяльності (справа "Компанії ПайнВеллідевелопментс ЛТД проти Ірландії (1991 року). А згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" (2003 року), майном у зазначенні статті 1 Першого протоколу Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Окремої уваги заслуговує питання "правомірних очікувань" особи щодо отримання права на оренду.

З огляду на матеріали справи, відповідач, виконуючи всі істотні умови договору оренди, мало "правомірні очікування" та "законні сподівання" на продовження договору оренди частини нежитлового приміщення.

Більш того, суд звертає увагу, що Шабівська сільська рада Б-Дністровського району не направило письмового попередження позивачу за 3 місяці до закінчення договору про намір використовувати орендоване майно для власних потреб, чим порушило частину 3 статті 17 Закону.

Станом на час розгляду даної справи відповідач продовжує сплачувати орендні платежі за договором, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями за період з квітня 2019 по червень 2020 року, наявними у матеріалах справи, що не оспорюється позивачем.

Отже, суд вважає, що за відсутності умов передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 17 Закону договір оренди №3/3 від 03 жовтня 2016 року продовжено на тих самих умовах.

Доводи позивача не спростовують належно встановлених судом істотних обставин справи, а твердження позивача не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову суд не вбачає.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Інші посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивач не обґрунтовані, не підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, тому не підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району до Фізичної особи-підприємця Наказнової Зінаїди Федорівни про стягнення 9872,16 грн. - відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача

Повний текст складено 31 липня 2020 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов