ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" липня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3948/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання Горнович Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Гузь Г.В. (на підставі ордеру);

від відповідача: Оборський Я.В. (на підставі довіреності);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

до відповідача: Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" (01011, м. Київ, вул. Лескова, 9) в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" (65012, м. Одеса, вул. Б.Арнаутська, 20);

про визнання недійсними чистини договорів поруки

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 28.12.2019 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 вх. ГСОО №4074/19 до відповідача - Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль", в якій позивач просить суд визнати недійсними абз. 2 п. 4.1 договорів поруки №12/3-0-1/281 від 31.10.2008р. (забезпечення зобовязань за кредитним договором від 18.04.2008р. №010/3-0-1/070), №12/3-0-1/284 від 31.10.2008р. (забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 24.04.2008р. №010/3-0-1/77) та №12/3-0-1/276 від 31.10.2008р. (забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості»» від 24.11.2006р. №010/03 -5/569), які були укладені на виконання кредитних договорів по Генеральній кредитній угоді від 18.05.2005р. №010/03-1/1702 та кредитного договору №010/03-5/659 від 24.11.2006 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що при укладені спірних договорів поруки, ОСОБА_1 мала обґрунтовані сподівання на певні юридичні наслідки у відповідності до умов договору та норм права, а саме, що до спірних правовідносин має застосовуватися абз.1 п.4.1 договорів поруки та що, у відповідності до другого речення ч.4 ст.559 ЦК України, обов`язок поруки обмежено строком у шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання та саме на таких умовах вона погодилась підписати договори поруки. Однак, під час вирішення спору в судовому порядку у рамках розгляду справи №523/11796/13-ц, позивач дізнався про інше тлумачення умов п.4.1 спірних договорів поруки та про порушення своїх прав. При цьому, позивач наполягає, що строки визначені абз.1 та абз.2 п.4.1 спірних договорів поруки мають різний зміст, але однакові правові наслідки свого спливу. Обидва строки є строками припинення поруки. За абз.1 порука припиняється через 6 місяців, за абз.2 порука припиняється через 3 роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Тобто, за думкою позивача, п.4.1 спірних договорів поруки містить два взаємовиключних абзаци за якими визначаються два різні суперечні один одному строки, після закінчення яких порука припиняється, що не відповідає вимозі однозначності, а тому суперечить юридичній визначеності, як складовій принципу верховенства права., а також положенням п. 3.2 таких договорів. Більш того, позивач стверджує, що одностороннє тлумачення та виборче застосування банком умов договору абз.2 п.4.1 і не застосування абз.2 п.4.1, ставить сторони договору в нерівні умови, не відповідає волевиявленню ОСОБА_1 , за своєю суттю є несправедливим та явно більш обтяжливим для позивача. Разом з тим за твердженнями позивача, наявність двозначності в визначенні строку, після якого порука припиняється, призвела до втрати визначеності п.4.1 та договору в цілому та є підставою для його тлумачення. Водночас позивач наполягає, що договори поруки були укладені не відразу з укладенням кредитних договорів, а значно пізніше, на вимогу банку у зв`язку з фінансовою кризою 2008 року, тому ОСОБА_1 була фактично вимушена укласти спірні договори поруки, щоб надати можливість підприємству чоловіка ТОВ «Медтерм» працювати та погасити боргові зобов`язання перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», в зв`язку з чим позивач вказує, що ОСОБА_1 не була вільна в укладенні запропонованих банком в цілому спірних договорів поруки до яких могла лише приєднатися, не маючи можливості змінювати, заперечувати або пропонувати свої умови договору та наполягає, що зазначені договори поруки є договорами приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України. Узагальнюючи викладене, позивач вважає, що виходячи з імперативного характеру норми, яка мала застосовуватися, та суті відносин за договором приєднання, відповідно до другого абзацу ч.3ст.6 ЦК України, банк, як розробник договору поруки, не мав права відступити від обов`язкових положень ч.4 ст.559 ЦК України, зокрема від норми її другого речення, що за думкою позивача є підставою для визнання спірних умов договору поруки недійсними в силу ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України недійсними.

Ухвалою суду від 03.02.2020 року за даним позовом судом було відкрито провадження у справі №916/3948/19 за правилами загального позовного провадження із призначенням проведення підготовчого засідання на 02.03.2020р.

02.03.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №5373/20, в якому заперечуючи проти позову відповідач наполягав на відповідності спірного пункту договорів поруки, вказуючи що їх положення містять як визначення строку договору так і строку самої поруки, а тому відсутні обставини щодо взаємовиключних абзаців, а строк поруки зазначений у спірних положеннях договорів вважає таким, що відповідає нормам ст. ст. 251, 252 ЦК України та ґрунтується на вимогах ч.4 ст. 559 ЦК України. При цьому, відповідач зазначає, що питання відповідності умов оспорюваних договорів поруки були предметом розгляду судової справи №523/11796/13-ц. При цьому, відповідач наполягає, що договори поруки були укладені, в результаті волевиявлення сторін. Водночас, відповідач посилаючись на пропуск трирічного строку позовної давності для звернення з відповідними вимогами просив суд застосувати строк позовної давності у даній справі та відмовити у задоволені позову, зазначаючи що ще у 2012 році позивач був обізнаний про інше тлумачення умов договору.

02.03.2020 року до суду від відповідача надійшла заява вх. ГСОО №5515/20, згідно якої відповідач просив суд в порядку ст. 267 ЦК України застосувати строк позовної давності у справі до позову ОСОБА_1 , в зв`язку з чим у задоволенні позову відмовити, оскільки з даним позовом вона звернулась через 11 років з дня коли довідалась про наявність спірного пункту договору, тобто поза межами строку позовної давності.

У судовому засіданні 02.03.2020 року судом було постановлено протокольну ухвалу, якою підготовче засідання, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, було відкладено на 23.03.2020 року.

11.03.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив вх. ГСОО №6305/20, згідно якої позивач на своїй позиції наполягає та зазначає про необґрунтованість доводів банку, оскільки в рамках справи №523/11796/13-ц розглядались зовсім інші питання, ніж питання відносно трактування та застосування абз. 2 п. 4.1 договору до спірних правовідносин. При цьому, позивач також стверджує про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та наполягає, що ОСОБА_1 дізналась про інше тлумачення п. 4.1 спірних договорів поруки, тобто про порушення її прав, тільки після винесення рішення апеляційним судом Одеської області 02.03.2017 року.

23.03.2020 року до суду від відповідача надійшли заперечення вх. ГСОО №7376/20, в яких він не погоджується з позицією позивача та наполягає, що абз. 1 п. 4.1 договорів поруки не містить строку поруки, а в абз. 2 п. 4.1 договорів поруки сторони встановили саме строк поруки, протягом якого кредитор має право пред`явити вимогу до поручителя, а зазначені умови договору, за твердженням відповідача, є логічними та послідовними. При цьому відповідач звертає увагу суду на те, що позивач неодноразово подавала до банку позови направлені на припинення договорів поруки, як вказує відповідач, для уникнення обов`язку погашення заборгованості.

Ухвалою суду від 23.03.2020 року, приймаючи до уваги наявне в матеріалах справи клопотання АТ „Райффайзен Банк Аваль" про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (вх.ГСОО№3808/20 від 13.02.20), а також з огляду на необхідність забезпечити відповідачу ефективну реалізацію його права на судовий захист, підготовче засідання було відкладено на 06.04.2020 року.

Ухвалою суду від 06.04.2020 року, за клопотанням представників сторін від 03.04.2020 року вх. ГСОО №8542/20 та від 06.04.2020 року вх. ГСОО №8754/20, підготовче засідання було відкладено на 29.04.2020 року.

Ухвалою суду від 29.04.2020 року, за клопотанням представника позивача, з огляду на оголошення на державному рівні карантину, підготовче засідання було відкладено на 15.05.2020 року.

У судовому засіданні від 15.05.2020 року, у зв`язку з оголошенням на державному рівні карантину та введенням на території України режиму надзвичайної ситуації, з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, для забезпечення процесуальних прав учасників справи, зокрема щодо участі у судових засіданнях, з урахуванням дотримання принципу розумності строків розгляду справи, в зв`язку з продовженням строку судового розгляду справи на строк дії карантину судом було оголошено протокольну ухвалу, якою за клопотанням позивача, підготовче засідання по справі №916/3948/19 було відкладено на 01.06.2020 року.

01.06.2020 року від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без його участі у зв`язку із зайнятістю в інших судових процесах.

Ухвалою суду від 01.06.2020 року судом, в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 18.06.2020 року.

У судовому засіданні від 18.06.2020 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 20.07.2020 року.

20.07.2020 року позивачем до суду були подані письмові пояснення вх. ГСОО № 19139/20, в яких позивач на своїй позиції наполягав.

У судовому засіданні 20.07.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні від 20.07.2020 року проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.07.2020 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 30.07.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, суд встановив:

Як встановлено матеріалами справи, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань Фірми «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю перед банком, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладені договори поруки: №12/3-0-1/284 від 31.10.2008 року за кредитним договором №010/3-0-1/77 від 24.04.2008 року; договір поруки №12/3-0-1/281 від 31.10.2008 року за кредитним договором №010/3-0-1/70 від 18.04.2008 року; договір поруки № 12/3-0-1/276 від 31.10.2008 року за кредитним договором №010/03-5/659 від 24.11.2006 року (том І а.с.146-148 з оборотом).

Із змісту зазначених вище договорів поруки вбачається, що сторони дійшли згоди та на власний розсуд виклали пункт 4.1 розділу 4 «Строк дії угоди» договорів поруки наступного змісту:

« 4.1.Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 Цивільного кодексу України).»

При цьому суд зауважує, що дійсність забезпечувального зобов`язання зазначеними договорами поруки жодною із сторін у даному судовому проваджені не заперечується, що в силу приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України приймається судом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р.).

В Україні основоположним принципом судочинства згідно Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є принцип верховенства права.

Як вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому, суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, тоді як підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як свідчать матеріали справи, позивні вимоги ОСОБА_1 як поручителя за спірними договорами, направлені на визнання недійсними окремих умов оскаржуваних договорів поруки, а саме абз.2 п.4.1 з підстав дефекту змісту даного пункту як суперечного та невизначеного, а також з підстав невідповідності спірних умов вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України як таких, що не відповідають ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України. Більш того, позивач наполягає, що договори поруки були підписані ним на таких умовах з огляду на наявність світової фінансової кризи 2008 року, а тому укладені на невигідних умовах з огляду на банкротство фірми «Медтерм» та пояснень працівників банку щодо іншого тлумачення умов відповідних пунктів договорів щодо припинення зобов`язань за договорами поруки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Положеннями ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

За приписами ст. 559 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення спірних договорів), порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно умов п.4.1 договорів поруки, сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 Цивільного кодексу України).

Як вище встановлено судом, сторонами в оспорюваних договорах поруки було встановлено як строк договору - абз.1 п.4.1 (до повного виконання забезпеченого зобов`язання) так і строк поруки, після закінчення якого порука припиняється - абз. 2 п. 4.1 (три роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання).

У відповідності до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до частини 1 першої статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, поняття „строк договору" та „строк поруки", згідно з приписами Цивільного кодексу України є різними за містом.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що посилання позивача щодо наявності взаємовиключних абзаців у п. 4.1 договорів поруки не відповідає обставинам справи та умовам договорів.

Більш того, суд зазначає, що підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов та ніяким чином не може бути підставою для визнання у тому числі окремих частин договору недійсними.

Крім того, суд зауважує, що ОСОБА_1 у даному судовому провадженні не заявлялись вимоги щодо тлумачення умов договорів поруки, а лише викладено власне розуміння положень спірних договорів у світлі їх невідповідності нормам законодавства.

Разом з тим судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо наданих працівниками банку пояснень щодо змісту спірних пунктів договорів під час їх укладення, оскільки договори поруки підписані особисто позивачем та при його підписанні він розумів їх зміст та значення своїх дій. Водночас позивачем не надано до матеріалів справи доказів з яких суд міг дійти висновку про обмеження волевиявлення при укладенні спірних договорів чи наявності пропозиції щодо їх укладення на інших умовах, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин правил частини першої статті 634 Цивільного кодексу України.

З приводу тверджень позивача щодо укладення договорів на невигідних умовах суд зазначає таке:

За приписами ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому, суд зазначає, що позивач, як особа яка оскаржує спірні правочини, зокрема в частині п. 4.1 договорів поруки, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Водночас при вирішені відповідного спору суд має встановити, яким чином обставини, на які посилається позивач, вплинули на його волевиявлення при укладені договорів поруки, чи мало місце укладення такого договору на вкрай невигідних умовах для позивача, а також якими обставинами при цьому скористався відповідач.

Між тим, позивачем не доведено наявність обставин укладення спірних договорів, зокрема в частині п. 4.1 договорів поруки, як таких, що мають наслідком бути визнанні недійсними в силу приписів ст. 233 Цивільного кодексу України, а наявність обставин світової фінансової кризи 2008 року, а також обставини банкрутства фірми „Медтерм" фактично свідчать про ускладнення, які виникли на стадії виконання зобов`язань, зокрема, боржником за кредитними договорами.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем невідповідності окремих частин договорів поруки вимогам ст. 203, 233, 559 Цивільного кодексу України, в зв`язку з чим у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд вказує таке:

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З приводу заявленого відповідачем клопотання суд зауважує, що відповідно до правової позиції, відображеної у п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 267 цього кодексу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволені позовних вимог, підстави для застосування судом позовної давності у даній справі відсутні.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

2. Судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в порядку ст. 256 ГПК України..

Повний текст складено 30 липня 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська