ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" серпня 2020 р. Справа№ 910/9525/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Дідиченко М.А.
Демидової А.М.

при секретарі Островерха В.Л.
за участю представників
від позивача: Сав`як І.Б.
від відповідача: Пухтицький І.М., Шумський В.Р., ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 (повний текст складено 27.12.2019)
у справі № 910/9525/19 (суддя Ковтун С.А.)
за позовом Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені Данила Галицького
до Міністерства оборони України
про тлумачення змісту правочину

ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство Міжнародний аеропорт Львів імені Данила Галицького (далі- ДП МА Львів ім. Данила Галицького) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі Міноборони) про тлумачення умов пункту 4.2 договору № 1/92-09 про спільне використання аеродрому Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів від 12.03.2009 (далі Договір), визначивши, що безкоштовне забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони здійснюється шляхом надання послуги зліт-посадки повітряного судна.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем виник спір в результаті різного трактування п. 4.2 Договору, яким передбачено, що позивач безкоштовно забезпечує прийом та випуск державних повітряних суден (далі ДПС) Збройних Сил України та Міноборони (у тому числі, повітряних суден підприємств Міноборони), крім тих, які здійснюють комерційну діяльність. Позивач трактує п. 4.2 Договору як безоплатне надання ДПС послуги із забезпечення зльоту-посадки, а відповідач як безкоштовне обслуговування та надання усіх аеропортових послуг для ДПС, які прибувають/відбувають з аеропорту Львів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив таке:
- оскільки термін прийом та випуск повітряного судна нормативно не визначений, на думку позивача, при тлумаченні змісту Договору слід виходити із загальноприйнятого у відповідній сфері відносин значення термінів;
- послуги, що надаються в аеропорту, належать до ринків, що перебувають в стані природних монополій (ст. 78 Повітряного кодексу України), перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зліт-посадка є окремою послугою, за надання якої сплачується самостійний аеропортовий збір, інші послуги і збори за них не пов`язані з прийомом і випуском повітряного судна.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 позов Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені Данила Галицького до Міністерства оборони України задоволено повністю. Розтлумачено умови пункту 4.2 Договору № 1/92-09 про спільне використання аеродрому Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів від 12.03.2009, укладеного між Державним підприємством Міжнародний аеропорт Львів та Міністерством оборони України, визначивши, що безкоштовне забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних сил України та Міноборони здійснюється шляхом надання послуги зліт-посадки повітряного судна. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені Данила Галицького 1 921 грн. судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 по справі № 910/9525/19, прийняти апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження у справі, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 по справі № 910/9525/19 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Також, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що оскаржуване рішення суду позивач отримав 03.01.2020.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішенням суду першої інстанції розтлумачено умови пункту 4.2. Договору, обмеживши його дію лише послугами зльоту-посадки державних повітряних суден Збройних сил України та Міноборони, а не повністю послугами з прийому та випуску державних повітряних суден, як передбачено цим пунктом. Міністерство оборони України вважає неприйнятним тлумачення слів прийом та випуск судом першої інстанції, як ненормативна термінологія, посилаючись на законодавство у галузі авіації, а тому судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, зроблені неправильні висновки по суті спору та необґрунтовано прийнято рішення.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2020 апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі № 910/9525/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 та поновлено Міністерству оборони України зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.03.2020. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19.
02.03.2020 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду м. Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судове засідання 17.03.2020 з`явились представники відповідача.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із введенням карантину, відповідно до повідомлення Ради суддів України, розміщеного на офіційному сайті судової влади про утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачали обов`язкової явки сторін. Водночас, позивач просив відкласти розгляд справи з метою забезпечення змагальності сторін.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 розгляд справи № 910/9525/19 було відкладено на 07.04.2020.
30.03.2020 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені Данила Галицького надійшло клопотання, в якому позивач просить суд проводити судове засідання в режимі відеоконференції у Господарському суді Львівської області, що розташований за адресою: м.Львів, вул. Личаківська, 128.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 клопотання Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені Данила Галицького про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Доручено Господарському суду Львівської області забезпечити проведення судового засідання у справі № 910/9525/19 в режимі відеоконференції в приміщенні вказаного суду 07.04.2020.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 у зв`язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. у відпустці з 07.04.2020, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/9525/19 колегію суддів у складі: головуючий суддя Владимиренко С.В., судді Демидова А.М., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 прийнято апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 до провадження вказаною колегією суддів.
06.04.2020 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від Міністерства оборони України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №910/9525/19, обґрунтоване введенням на території України карантину з 12.03.2020 по 24.04.2020, з огляду на що Міністерство оборони України просить відкласти розгляд справи № 910/9525/19.
В судове засідання 07.04.2020, яке відбулось в режимі відео конференції, до Господарського суду Львівської області з`явився представник позивача Савяк І.Б.
З метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та відповідно до приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, для надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 розгляд апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 відкладено із зазначенням, що про дату та час розгляду апеляційної скарги сторони будуть повідомлені додатково.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2020 призначено розгляд апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 на 21.07.2020.
В судове засідання 21.07.2020 з`явились представники позивача та відповідача, які надали пояснення по справі.
Колегія суддів дослідив матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, вирішила відкласти розгляд справи на підставі положень Господарського процесуального кодексу України на іншу дату.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 розгляд справи № 910/9525/19 відкладено на 04.08.2020.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2020 у зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В., яка не є головуючим суддею (суддею-додповідачем), у відпустці з 27.07.2020, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/9525/19 колегію суддів у складі: головуючий суддя Владимиренко С.В., судді Демидова А.М., Дідиченко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 прийнято апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі №910/9525/19 до провадження вказаною колегією суддів.
В судове засідання 04.08.2020 з`явились представники сторін.
Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представники відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
12.03.2009 Державне підприємство Міжнародний аеропорт Львів (попередня назва позивача) та Військова частина НОМЕР_1 , що діяла на підставі довіреності Міністерства оборони України від 06.03.2009 № 220/152/д, уклали Договір № 1/92-09 про спільне використання аеродрому Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів (далі- Договір).
Предметом Договору є спільне використання аеродрому Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів (далі аеродром Львів) (п. 1.1 Договору).
Пунктом 1.2 Договору сторони визначили, що уклали цей договір з метою забезпечення ефективного використання державних повітряних суден (ДПС) та аеродрому Львів, організації виконання, обслуговування та забезпечення польотів, експлуатації утримання поточного ремонту та забезпечення польотів ДПС, експлуатації утримання і поточного ремонту та забезпечення безпеки аеродрому Львів.
Сторони домовились, що інженерно-авіаційне забезпечення польотів на аеродромі Львів здійснюється силами та засобами Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів (п. 2.2 Договору), яке несе витрати на утримання аеродрому Львів (п. 2.5 Договору).
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що відповідно до умов цього Договору Державне підприємство Міжнародний аеропорт Львів безкоштовно забезпечує прийом та випуск ДПС Збройних Сил України та Міноборони (у тому числі, повітряних суден підприємств Міноборони), крім тих, які здійснюють комерційну діяльність.
20.10.2017 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з листом № 2144, яким повідомив, що укладеним Договором не врегульовано правовідносини щодо оплати інших аеропортових зборів та послуг з наземного обслуговування повітряних суден (крім зліт-посадки повітряних суден), які надаються відповідно до чинних нормативно-правових актів. Разом з листом позивач надіслав проект відповідного договору і зазначив, що застосовуватиме тарифи на послуги з наземного та пасажирського обслуговування при обслуговуванні ДПС відповідно до заявок військової частини.
Листом від 27.11.2017 № 837 від військової частини НОМЕР_1 позивачу надійшла відповідь, в якій зазначено, що для вирішення питань, пов`язаних зі спільним використанням аеродрому, а саме: оплати тарифів на послуги з наземного та пасажирського обслуговування при обслуговуванні ДПС доцільно звертатися безпосередньо до Міноборони.
20.12.2017 позивач звернувся до Міністерства оборони України з листом № 2585, в якому просив сприяння у вирішенні питання оплати інших аеропортових зборів та послуг з наземного обслуговування державних повітряних суден (крім зліт-посадки повітряних суден).
У відповіді від 29.01.2018 № 350/1/166пс, наданої за дорученням Міністерства оборони України командувачем Повітряних сил ЗСУ, повідомлено позивачу, що зважаючи на вимоги Законів України Про оборону, Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію в частині дії особливого періоду, підстав для внесення змін і доповнень до Договору немає.
Позивач надіслав відповідачеві та військовій частині претензію від 13.11.2018 № 2821/01.01.16 (далі Претензія) про сплату заборгованості у розмірі 1 571 034 грн. 17 коп. за послуги, надані військовій частині НОМЕР_1 з 05.10.2017 до 18.10.2018.
У відповіді на Претензію від 15.12.2018 № 350/1/2552/ПС військова частина зазначила, що відповідно до п. 4.2 Договору враховується повний комплекс надання аеропортових послуг, необхідних для прийому-випуску ДПС, у тому числі, але не тільки, послуги зліт-посадки.
Отже, наведене свідчить про різне розуміння сторонами змісту п. 4.2 Договору в частині визначення поняття прийом та випуск ДПС Збройних Сил України та Міноборони.
Зокрема, позивач вважає, що безкоштовне забезпечення прийому та випуску ДПС передбачає безкоштовне надання послуги із забезпечення зльоту-посадки, а відповідач стверджує, що прийом і випуск ДПС включає безкоштовне обслуговування та надання усіх аеропортових послуг для ДПС, які прибувають/відбувають з аеропорту Львів.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, що сторони по різному тлумачать п. 4.2 Договору.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 цього Кодексу).
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 зазначеного Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частини 1 статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.
Відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Правочин тлумачиться судом при розгляді спору. Тобто, суд наділений повноваженнями вирішувати вказані вимоги лише тоді, коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони.
Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. На вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов.
Метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частини у способи, передбачені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Тлумачення не може створювати нових умов, тільки роз`яснювати вже існуючі умови договору.
З огляду на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину. Вказану правову позицію висловлено Касаційним господарським судом у складі Верховного суду у постанові від 14.02.2018 по справі № 925/106/17.
При цьому, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди. Вказану правову позицію висловлено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 16.04.2019 по справі № 916/1171/18.
При здійсненні апеляційного розгляду у даній справі суд апеляційної інстанції керуючись ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що Аеродром Львів, відповідно до ст. 1 Повітряного кодексу України, є аеродромом спільного використання, що визнається сторонами.
Відповідно до статті 81 Повітряного кодексу України у разі надання в аеропортах та на аеродромах послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, пошуку та рятування в зоні відповідальності аеропорту, забезпечення наднормативної стоянки, обслуговування вантажів, забезпечення приймання, зберігання, контролю якості та видачі авіаційного пального для заливу в паливозаправники або заправлення баків повітряних суден та в разі надання інших послуг, пов`язаних з діяльністю аеропорту, в аеропортах та на цивільних аеродромах справляється плата за надання таких послуг.
Перелік та розміри аеропортових зборів, передбачені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 14.04.2008 № 433 Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.99 N 352 (далі Наказ № 433). Наказом № 433 (зі змінами на дату прийняття судового рішення) передбачені такі аеропортові збори:
збір за посадку-зліт повітряних суден установлюється за кожну тонну

максимальної злітної маси (далі - МЗМ) повітряного судна (далі ПС), зазначеної у посвідченні про придатність його до виконання польотів, залежно від виду сполучення та відшкодовує витрати експлуатанта аеропорту (аеродрому) на використання, утримання та розвиток об`єктів і спеціальних засобів, призначених для забезпечення посадки-зльоту ПС, зокрема льотної смуги, руліжних доріжок з прилеглою ґрунтовою частиною, дренажної системи, світлосигнальної системи, засобів зв`язку між наземною станцією та ПС, а також на орнітологічне, радіотехнічне забезпечення польотів ПС та комплекс заходів аварійно-рятувального та протипожежного забезпечення польотів, швидкої медичної допомоги і нормативної стоянки ПС;
збір за обслуговування пасажирів в аеровокзалі встановлюється за одного відправленого пасажира залежно від виду сполучення та відшкодовує витрати експлуатанта аеропорту (аеродрому) на використання, утримання та розвиток пасажирського терміналу для обслуговування пасажирів під час відправлення/прибуття/трансферу (за винятком комерційних площ, що підлягають здаванню в оренду, залів та зон підвищеного комфорту) та осіб, які зустрічають і проводжають пасажирів, а також обладнання для забезпечення обслуговування пасажирів та багажу в аеровокзалі (за винятком авіамостів), а також створення умов для проходження митного та паспортного контролю, забезпечення належного доступу до послуг пасажирів з обмеженими фізичними можливостями або осіб з інвалідністю, користування наземними транспортними засобами аеропорту, які відносяться до забезпечення доступу пасажирів до будівлі аеровокзалу (автобуси та/або інші види транспорту для трансферу пасажирів між терміналами аеропорту);
збір за забезпечення авіаційної безпеки, пасажирського ПС установлюється за кожного відправленого пасажира залежно від виду сполучення та відшкодовує витрати експлуатанта аеропорту (аеродрому), пов`язані з комплексом превентивних заходів безпеки, що направлені на забезпечення захисту від актів незаконного втручання (за винятком заходів для забезпечення додаткового рівня безпеки, наданих за додатковим запитом користувача аеропорту (аеродрому)), які застосовуються на регулярній основі та забезпечуються із залученням людських і матеріальних ресурсів аеропорту, не враховуючи витрати на забезпечення безпеки, що належать до неавіаційної діяльності;
збір за наднормативну стоянку повітряних суден установлюється за кожну повну добу або її частину у відсотковому відношенні до ставки збору за посадку-зліт у денний час або за кожну годину наднормативної стоянки та кожну тонну МЗМ ПС незалежно від виду сполучення (час наднормативної стоянки визначається у годинах з округленням до першого десяткового знака). Збір за наднормативну стоянку ПС відшкодовує витрати експлуатанта аеропорту (аеродрому) в межах контрольованої зони, пов`язані з використанням, утриманням та розвитком аеродрому для стоянки ПС понад нормативний час, освітленням, пожежною охороною протягом цього часу.
Отже, аеропортовими послугами, за які сплавляють окремі аеропортові збори, є:
- посадка-зліт повітряних суден;
- обслуговування пасажирів в аеровокзалі;
- забезпечення авіаційної безпеки;
- наднормативна стоянка повітряних суден.
Прийом та випуск не є нормативною термінологією, що застосовується законодавством у галузі авіації та використання повітряного простору України, у зв`язку з чим суд при тлумаченні цих слів виходить із загальноприйнятого значення термінів.
Визначальним для виявлення точок дотику у термінології, застосованої законодавством, та Договором, є тлумачення слів Великим тлумачним словником сучасної української мови (автор проекту та головний редактор В.Т. Бусел), рекомендованого Міністерством освіти і науки України (лист № 1/11-4450 від 26.11.2001), в якому розкривається значення слів і його відтінки.
Згідно з Великим тлумачним словником сучасної української мови, нижченаведені слова вживаються у такому значенні (судом першої інстанції використанні значення, які можуть бути застосовані у сфері авіації):
прийом виконання, здійснення дії за один раз, дозволяти кому-небудь увійти, впускати кудись;
випуск дія за значенням випускати, тобто давати можливість або дозволяти кому-, чому-небудь іти, виходити, виїздити, вилітати і тому інше звідкись, кудись;
посадка приземлення літака або якого-небудь іншого літального апарату;
зліт дія за значенням злітати, тобто летячи, підніматися в повітря;
обслуговування дія за значенням обслуговувати: виконувати роботу, функції, пов`язаних з задоволенням чиїх-небудь запитів;
забезпечення створювати надійні умови для здійснення чого-небудь, гарантувати щось;
стоянка зупинка, тимчасове перебування на одному місці.
Виходячи з буквального змісту, суті висвітлених значень цих слів у сфері авіації, є синонімічними терміни прийом та посадка, оскільки описують разову дію дозвільного характеру приземлення літака, а також синонімічними терміни випуск і зліт, під якими розуміється дія дозвільного характеру піднятися в небо.
Водночас значення слів обслуговування, забезпечення та стоянка за своїм розумінням не є діями, які сучасна українська мова тлумачить як прийом і випуск і, відповідно, вони не є їх складовими елементами.
Врахував вищевикладене, суд першої інстанції, визнав обґрунтованими доводи позивача, що за своїм значенням застосовані у Договорі терміни прийом та випуск слід тлумачити та розуміти як посадка-зліт у контексті договірних умов.
В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України. У частинах третій та четвертій статті 213 Цивільного кодексу України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України.
Судом першої інстанції зазначено, що оскільки правила, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення Воловік проти України від 06.12.2007).
Судом першої інстанції встановлено, що текст Договору було розроблено адміністративним департаментом відповідача, про що свідчить відповідний реєстраційний штрих-код на тексті Договору, наданого позивачем суду, тоді як згідно ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належних та допустимих доказів протилежного не надано відповідачем згідно ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, якими встановлено необхідність доведення кожною стороною обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Таким чином, використавши у Договорі терміни прийом та випуск, які не застосовуються законодавством у галузі авіації та використання повітряного простору України, відповідач повинен нести ризики за значення цих слів, які підлягають тлумаченню на користь позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що умови п. 4.2 Договору передбачають безкоштовне надання позивачем послуги зліт-посадка ДПС.
Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що посилання на наказ Міністерства транспорту та зв`язку України № 433 від 14.04.2008 «Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.1999 № 352», як регламентуючого документа під час організації прийому-випуску державних повітряних суден Збройних Сил України є некоректним не приймається колегією суддів до уваги, враховуючи наступне.
Зазначений наказ є нормативно-правовим документом, який безпосередньо застосовується в авіаційній діяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 Повітряного кодексу України з метою забезпечення контролю держави за монополістичною діяльністю у сфері надання послуг в аеропорту встановлюється перелік спеціалізованих послуг, які належать до ринків, що перебувають у стані природних монополій, та можуть надаватися лише в аеропортах. Перелік таких спеціалізованих послуг встановлюється Кабінетом Міністрів України та визначений постановою Кабінетом Міністрів України від 14.07.2010 № 590 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг аеропортів», а саме: забезпечення посадки, зльоту повітряного судна, забезпечення авіаційної безпеки, забезпечення приймання, зберігання, контролю за якістю та видачі авіаційного пального для заливу у паливозаправник або заправлення баків повітряного судна; забезпечення наднормативної стоянки повітряного судна; забезпечення обслуговування пасажирів в аеровокзалі.
Водночас, оплатність таких послуг передбачена ст. 81 Повітряного кодексу України, а єдиним регламентуючим документом у сфері надання послуг спеціалізованих в аеропорту, у тому числі і при обслуговуванні ДПС, який містить перелік та розміри аеропортових зборів є наказ Міністерства транспорту та зв`язку України № 433 від 14.04.2008 «Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.1999 № 352».
Згідно з п. 7.1 Договору усі спори, що виникають протягом дії цього договору, повинні вирішуватися шляхом переговорів. Якщо сторони не дійдуть згоди в ході переговорів, то такий спір підлягає вирішенню відповідно до законодавства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом положень ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
На позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено суду, що обраний ним спосіб захисту шляхом тлумачення змісту п. 4.2 Договору зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.
Доказів, які б спростовували правильно встановлені судом першої інстанції обставини, відповідачем суду не надано.
Згідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Вищевикладене спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 слід залишити без змін, як прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Міністерство оборони України.
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19 без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Міністерство оборони України.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі № 910/9525/19.
4. Матеріали справи №910/9525/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 04.08.2020.
Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді М.А. Дідиченко

А.М. Демидова