РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.07.2020Справа № 910/12768/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ"

про стягнення 308 140 грн. 80 коп.

Та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ- СМЦ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК"

про зобов`язання вчинити дії

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Господарського суду м. Києва з позовною заявою від 13.09.2019 до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" про стягнення 308 140 грн. 80 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" не виконало взяте на себе зобов`язання за Договорами №МКУ_323586/02/16 від 08.02.2016, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 308 140 грн. 80 коп.

Ухвалою суду від 19.09.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" залишено без руху.

01.10.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 19.09.2019.

21.10.2019 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12768/19 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

31.10.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В обґрунтування наведеної заяви відповідач посилався на ціну зазначеного позову, яка перевищує сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, справа є значною для відповідача з огляду на суму спору, докази на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, на думку відповідача, є недостовірними та такими, що не встановлюють факти на які посилається позивач.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2019 ухвалено розгляд справи здійснювати розгляд справи № 910/12768/19 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 04.12.2019.

07.11.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" надійшла зустрічна позовна заява у справі №910/12768/19.

Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані неповерненням Товариством з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" невикористаного матеріалу, а саме давальницької сировини (катанка 8-12 ст3пс моток, бухта) у кількості 96,153 т за Договором №МКУ-323586/02/16 Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" залишено без руху.

15.11.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" надійшли документи про усунення недоліків зустрічної позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 11.11.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" про зобов`язання вчинити дії прийнято до розгляду з первісним позовом у справі № 910/12768/19, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, призначено підготовче засідання на 04.12.2019.

29.11.2019 до суду надійшло клопотання про приєднання доказів по справі від Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ".

03.12.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" надійшли пояснення до відзиву та відзив на зустрічний позов.

04.12.2019 в судове засідання з`явились представники позивача за первісним позовом. Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про відкладення підготовчого засідання. Судом ухвалено відкласти підготовче засідання на 15.01.2020.

11.12.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" до суду надійшли заперечення по справі.

14.01.2020 позивачем за первісним позовом подані документи по справі.

В судовому засіданні, призначеному на 15.01.2020 судом оголошено перерву до 12.02.2020.

10.02.2020 від позивача за первісним позовом надійшла уточнена позовна заява.

В судовому засіданні, призначеному на 12.02.2020 судом оголошено перерву у підготовчому засіданні по справі до 04.03.2020.

В судовому засіданні, призначеному на 04.03.2020, судом залишено без розгляду позовну заяву з уточненнями. Розгляд клопотання про зупинення провадження у справі відкладено до наступного судового засідання. Судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 25.03.2020.

25.03.2020 року судове засідання з розгляду справи не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Лиськова М.О. на лікарняному.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями), установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 р. № 291 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" установлено на території України карантин з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 призначено судове засідання у справі №910/12768/19 на 20.05.2020.

20.05.2020 в судове засідання з`явився представник відповідача за первісним позовом представник від позивача за первісним позовом не з`явився, причин неявки суд не повідомив. Під час судового засідання представник відповідача за первісним позовом заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з направленням заяви про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом позивачу.

Протокольною ухвалою суду від 20.05.2020 судом відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та ухвалено відкласти розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 27.05.2020.

27.05.2020 в судове засідання з`явився представник відповідача за первісним позовом представник від позивача за первісним позовом не з`явився, причин неявки суд не повідомив.

Протокольною ухвалою суду від 27.05.2020 судом не прийнято до розгляду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог та відповідно до статті 185 ГПК України оголошено про закриття підготовчого провадження та призначення справи №910/12768/19 до судового розгляду по суті на 24.06.2020.

24.06.2020 в судове засідання з`явилися представники сторін. Представник позивача за первісним позовом підтримала заявлені позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та заперечила проти задоволення позовних вимог зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом заперечив проти задоволення позовних вимог за первісним позовом та підтримав заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі. Судом оголошено перерву в судовому засіданні по суті на 15.07.2020.

15.07.2020 в судове засідання з`явилися представники сторін. Представник позивача за первісним позовом підтримала заявлені позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та заперечила проти задоволення позовних вимог зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом заперечив проти задоволення позовних вимог за первісним позовом та підтримав заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 15.07.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі та позовні вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають задоволенню з наступних підстав.

Під час спільної діяльності між підприємствами Позивача та Відповідача згідно з договором: № МКУ-323586/02/16 від 08.02.2016 ТОВ «Метінвест-СМЦ» передало на переробку підприємству Позивача 634.482 т металопрокату: катанки44 5,5 з вуглецевої сталі як давальницької сировини. Відповідно до умов зазначених договорів, а саме п 3.3, Договору датою постачання матеріалів та готової продукції є дата підписання Акту приймання-передавання матеріалів та готової продукції або товаро-транспортної накладної.

При цьому, сторонами погоджено, що роботи виконуються із матеріалу замовника, номенклатура та кількість якого вказується у додатках до даного договору.

За змістом п.п. 1.2-1.5 Договору: виконавець зобов`язується прийняти матеріал, переробити його в дріт згідно з технічною схемою, існуючою на підприємстві виконавця; замовник зобов`язується надати матеріал і оплатити вартість робіт по переробці матеріалу в готову продукцію, а також прийняти готову продукцію на умовах, погоджених в даному договорі та додатках до нього; найменування, асортимент, ціна, якість, кількість та строки передачі матеріалу, строки виконання робіт по переробці матеріалу в готову продукцію і строки передачі готової продукції замовнику погоджуються сторонами та вказуються у відповідних додатках, які є невід`ємними частинами даного договору; право власності на матеріали та готову продукцію належать замовнику. Відходи, отримані при переробці матеріалу, є власністю замовника.

Відповідно до п. 4.1 Договору оплата вартості робіт з переробки матеріалу у готову продукцію здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок у безготівковій формі протягом 10 (десяти) банківських днів від дати поставки готової продукції відповідно до рахунків , що їх надано виконавцем робіт.

Приймання готової продукції по кількості та якості здійснюється за Актом виконання робіт (п.5.2) Інструкції про порядок приймання за якістю та кількістю (П-6 та П-7) для приймання продукції діють тільки в частині, що не суперечить умовам Договорів (п.5.4). Сторони несуть обопільну матеріальну відповідальність (п.6.1). Претензії по кількості Готової продукції повинно бути заявлено замовником протягом, 14 діб з моменту її прийняття (п.6.2), але таких претензій заявлено не було, всю виготовлену продукцію, в тому числі й виготовлену не з давальницької сировини, прийнято замовником, вартість робіт з переробки сплачено у повному обсязі, заборгованості за послуги з переробки немає. Саме це доводить акт звірки розрахунків від 29.12.17 р станом на 29.12.2017 р , що його підписано буз зауважень представниками обох сторін.

Попри відсутність заборгованості за переробку відповідач з серпня 2018 року у листуванні з позивачем почав наполягати на тому, що позивач не передав йому у повному обсязі готову продукцію та наполягав на тому, що її було втрачено позивачем, вимагаючи компенсувати втрати та сплатити штрафні санкції відповідно до умов Договору.

За твердженням позивача за первісним позовом, провівши ретельну внутрішню перевірку наявної первинної бухгалтерської документації, що є підставою для внесення даних до бухгалтерського (податкового) обліку позивачем по справі було виявлено, що не він, а саме відповідач має заборгованість перед нами, адже отримав готової продукції більше, ніж передав давальницької сировини, а тому на час звернення до суду має перед позивачем заборгованість з вартості металопрокату в сумі 308 140.80 грн.

Факт передавання давальницької сировини підтверджено: ТТН №81893036 від 01.06.2016 -18.6 т, №81892595 від 01.06.16 -18.53 т, а загалом за червень 2016 р 37,13 т; ТТН №82019459 від 14.07.16 -18.675 т, ТТН №82024104 від 14.07.16 -18.85 т, загалом за липень 2016 р 37.525 т., ТТН №82217634 від 14.09.16 -18.7 т, ТТН №82218124 від 14.09.16 -18.59 т, ТТН №82208819 від 15.09.16 -18.875 т,, ТТН №82218221 від 15.09.16 - 18.9 т, загалом за вересень 2016 р 75.065 т; ТТН №82256373 від 10.10.16 -20.914 т, №82291236 від 10.10.16 - 18,968 т, №82291235 від 10.10.16 -20.561 т, ТТН №82291110 від 11.10.16 -18.865 т, №82291522 від 11.10.16 -20.751 т, №82281790 від 11.10.16 -18.781 т, №82296706 від 11.10.16 -20.741 т, №82328083 від 20.10.16 -20.461 т, ТТН №82325043 від 21.10.16 -20.604 т, №82333774 від 21.10.16 -20.576 т, №82325042 від 21,10.16 -20.663 т, №82338803 від 24.10.16 -20.558 т, №82337907 від 26.10.16-18.7 т, №82325470 від 27.10.16 -22.532 л; №8.2341095 від 27.10.16 -20.941 т, №82337611 від 27.10.16 -16.794 т, №82341096 від 27.10.16 -18.735 т, а загалом за жовтень 2016 р надано у переробку 340.145 т; у листопаді 2016 р надійшло у переробку до позивача давальницької сировини за ТТН № 82379722 від 02.11 2016 р 22.337 т, за ТТН № 8244556 від 23.11 2016 р 20.706 т , за ТТН № 82428720 від 23.11. 2016 р 20.611 т, за ТТН № 824433858 від 24.11. 2016 р 20.901 т, за ТТН № 82451-254 від 25.11. 2016 р 20.681 т, а загалом за листопад 2016 р 105.236 т; у грудні 2016 р за ТТН № 82467841 від 02.12. 2016 р 18.735 г, за ТТН № 82549685 від 28.12. 2016 р 20.646 т, а загалом за грудень 2016 р позивачу було передано 39.381 т давальницької сировини.

Таким чином, за твердженням позивача, позивач отримав від відповідача протягом 2016 року 634.482 т металопрокату для переробки.

Саме з давальницької сировини та з використанням власного металопрокату у 2016 р було виготовлено та передано відповідачу готової продукції у асортименті, що його передбачено додатками до договору, а саме, за Актом надання послуг № ОУ-0000016 від 16.06.2016р -19.458 т, Актом надання послуг № ОУ-0000017 від 11.07.2016р - 21.116т, за Актом надання послуг № ОУ-0000021 від 15.08.2016 р -21.098 пі, за Актом надання послуг № ОУ-0000025 від 14.09.2016 р -21.81 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000026 від 27.09.2016 р -20.744 т, а за вересень 2016 р-42.554 т, що загалом становить 104.226т; за Актом надання послуг № ОУ-0000027 від 04.10.2016 р -16.798 т, за Актом надання послуг №ОУ-0000028 від 07.10.2016 р - 22.032 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000031 від 18.10.2016 р -19.701 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000032 від 24.10.2016 р -20.3 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000033 від 24.10.2016 р -20.190 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000034 від 24.10.2016 р - 19.888 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000035 від 25,10.2016 р -20.988 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000036від 25.10.2016 р -20.132 т, а загалом за жовтень 2016р- 160.029 т; за Актом надання послуг № ОУ-0000037 від 01.11.2016 р -20.344 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000038 від 02.11.2016 р -20.466 т, за Актом надання послуг № ОУ- 0000039 від 03.11.2016 р -20.912 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000040 від 05,11.2016 р -20.596 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000041 від 05.11.2016 р -20.714 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000042 від 08.11.2016 р -20.542 т, за Актом надання послуг № ОУ- 0000046 від 14.1106.2016 р -20.774 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000047 від 14.11.2016 р -20.974 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000048 від 19.11.2016 р -21.213 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000049 від 25.11.2016 р -21.484 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000050 від 30.11.2016 р -20.074 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000051 від 30.11.2016 р -19.942 т, а загалом за листопад 2016р -2 48.035 т; за Актом надання послуг № ОУ-0000052 від 09.12.2016 р -20.466 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000053 від 12.12.2016 р -21.296 т, за Актом надання послуг № ОУ- 0000054 від 12.12.2016 р -20.120 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000055 від 12.12.2016 р -20.466 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000059 від 19.12.2016 р -19.362 т, за Актом надання послуг № ОУ-0000060 від 19.12.2016 р -21.906 т, за Актом надання послуг № ОУ- 0000061 від 26.12.2016 р -21.920 т, за грудень 2016 - 145.536 т, а загалом за 2016 рік - 657.826 т.

Таким чином, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачем було отримано 634.482 т металопрокату на переробку в якості давальницької сировини, а передано готової продукції 657.826 т (657.826-634.482). тобто на 23.344 т більше ніж отримано металопрокату від відповідача. Зазначений металопрокат на час його перетворення у готову продукцію не був власністю відповідача, адже він не є давальницькою сировиною, тому його вартість підлягає відшкодуванню позивачу по справі.

Цю продукцію прийнято відповідачем та оплачено вартість послуг з переробки. про що свідчать наведені вище Акти надання послуг, що їх підписано відповідачем, та бухгалтерською довідкою про відсутність заборгованості з оплати послуг з переробки, але існує заборгованість за металопрокат (катанка з вуглецевої сталі 5,5) в кількості 23.344 т, що не належав відповідачу, але його було використано позивачем для виготовлення продукції, що її визначено у Актах надання послуг з переробки.

Зазначений металопрокат станом на дату придбання 28.12.2016 р мав вартість 11550,00 грн за 1 т без врахування ПДВ, а з ПДВ , що становить 20% від вартості товару- 13200,00 грн. відповідно до рахунку/фактури № від 28.12.2016.

Загальна його вартість становить (23.344 х 13200) 308140.80 грн що є еквівалентом 11332.4973 американських доларів (308 140.80:27.1909). Станом на 28.12.2016 р курс НБУ становив 27.1909 грн за 1 долар.

Спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування завданих позивачу збитків у вигляді вартості отриманої від останнього готової продукції за Договором, в частині, що розрахована від суми перевищення обсягу наданих матеріалів над переданою готовою продукцією.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частинами 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його можуть бути, зокрема, як завдання майнової (матеріальної) шкоди, так і інші юридичні факти.

В даному випадку, підставою позову позивачем визначено те, що за наслідками виконання умов Договору в 2017 році відповідачу було поставлено готової продукції на 303,582 т. більше ніж останнім було надано на переробку матеріалу, що, на думку позивача, зумовило завдання йому збитків у розмірі вартості матеріалу, витраченого на виготовлення такої кількості готової продукції, з метою відшкодування яких на підставі ст.ст. 216, 224 Господарського кодексу України і подано даний позов.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 вказаного кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

За змістом ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Частинами 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом наведених норм чинного законодавства України вбачається, що відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду внаслідок неправомірних дій.

В той же час, відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Даною нормою врегульовано кондикційні зобов`язання, які виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

При цьому, слід враховувати, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

В той же час, за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Аналізуючи спірні правовідносини сторін вбачається, що в них відсутній договірний характер, який би виключав можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України, адже правовідносини, які виникли за Договором, обумовлювалися виключно виготовленням позивачем готової продукції з поставлених відповідачем матеріалів та передачу її останньому з оплатою ним виключно вартості переробки, в той час, як за умовами такого правочину не погоджувалася будь-яка можливість виготовлення готової продукції позивачем з власних матеріалів та послідуючого продажу її відповідачу.

Тобто, питання відшкодування вартості переданої відповідачу готової продукції, яка була виготовлена не з наданих ним матеріалів, виходить за межі правового регулювання укладеним між сторонами Договором.

Відтак, слід дійти висновку, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача вартості готової продукції, яка фактично була виготовлена позивачем з власних матеріалів, відносини сторін стосовно чого не було врегульовано ними у відповідному правочині.

При цьому, позивачем не наведено жодних обставин вчинення відповідачем протиправних дій, які зумовили виготовлення та поставку йому готової продукції у розмірі, що перевищує обсяг наданих матеріалів для переробки, адже такі дії вчинялися за волею позивача.

Отже, правові підстави для застосування такого виду відповідальності як стягнення збитків в межах спірних правовідносин відсутні, оскільки такі відносини є за своїм змістом кондикційними.

Суд відзначає, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, адже важливим є саме факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України), що в даному випадку фактично не заперечується сторонами.

З огляду на викладене, відповідач як набувач готової продукції, виготовленої не з поставлених ним матеріалів, є таким, що без достатньої правової підстави за рахунок позивача набув відповідний обсяг готової продукції, а тому зобов`язаний був повернути її власнику (позивачу) на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Із наявних в матеріалах справи документів (актів приймання-передачі, товарно-транспортних накладних, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) вбачається, що в рамках виконання Договору, позивачем було отримано 634.482 т металопрокату на переробку в якості давальницької сировини, а передано готової продукції 657.826 т (657.826-634.482). тобто на 23.344 т більше ніж отримано металопрокату від відповідача.

Частиною 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За таких обставин, суд вважає правомірним звернення позивача з вимогою до відповідача саме про відшкодування вартості отриманої готової продукції, в частині, що перевищує обсяг наданого матеріалу для її виробництва, вартість якої розраховується виходячи із вартості матеріалу (тобто, з урахування здійсненої оплати вартості переробки).

Таким чином, суд вважає правомірними вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 308 140.80 грн. в якості відшкодування вартості отриманої готової продукції поза межами врегульованих Договором відносин сторін.

Щодо посилань відповідача на необхідність відмови в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки спірні правовідносини помилково кваліфіковані позивачем як такі, що виникли внаслідок завдання йому збитків, суд відзначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Згідно із ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Суд відзначає, що на відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо обставин спірних правовідносин між ними.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду було наголошено на тому, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17)./

Тобто, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, посилання відповідача на невірність нормативно-правового обґрунтування позивачем підстави звернення з даним позовом до суду саме по собі не може бути правовою підставою для відмови в його задоволенні, адже, судом встановлено дійсну правову природу спірних правовідносин, яка випливає з кондикційного зобов`язання, та, застосувавши правові норми, які регулюють такі відносини (ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України), дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем заборгованості у визначеному розмірі.

Стосовно вимог зустрічного позову суд зазначає наступне.

08 лютого 2016 року між ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» та ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК» був укладений Договір №МКУ-323586/02/16 (далі - Договір). Згідно з п. 1.1. Договору предметом Договору є виконання робіт по переробці катанки (надалі - Матеріал; Давальницька сировина) в проволку класу ВР-1 по ДСТУ 6727-80 діаметром 2,2-6,0 мм, проволку загального призначення по ДСТУ 3282-74 діаметром 1,2-6,0 мм термічно оброблену або без термічної обробки та круг діаметром 5,5-14,0 мм. (надалі - Готова продукція). Замовником по даному Договору виступає ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ», а Виконавцем - ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК».

Відповідно до умов п. 1.1. Договору роботи виконуються із матеріалу Замовника.

За умовами п. 1.2 Договору Виконавець зобов`язався прийняти Матеріал, переробити його в Готову продукцію відповідно до технологічної схеми, існуючої на підприємстві Виконавця.

Замовник зобов`язався надати Матеріал та оплатити вартість послуг по переробці Матеріалу в Готову продукцію, а також прийняти Готову продукцію на умовах, зазначених в Договорі та додатках до нього (п.1.3. Договору).

Відповідно до п. 1.4. Договору найменування, сортамент, ціна, якість, кількість та строки поставки Матеріалу та Готової продукції узгоджуються Сторонами та зазначаються у відповідних Додатках, які є невід`ємними частинами Договору.

Відповідно до умов п. 3.1. Договору поставка Матеріалу Замовником проводиться на умовах, вказаних в Додатках, згідно правил «Інкотермс» в редакції 2010 року.

Згідно умов Договору, Сторони уклали Додатки до Договору, в яких зазначені перелік Матеріалів та Готової продукції, графік та їх умови поставок, розмір толерансу та ін. умови:

Додаток № 1 від 01.06.2016р. (умови поставки Матеріалу - СРТ м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14; умови поставки Готової продукції - склад Виконавця в м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14 );

Додаток № 2 від 14.07.2016р. (умови поставки Матеріалу - СРТ м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14; умови поставки Готової продукції - склад Виконавця в м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14 );

Додаток № 3 від 10.10.2016р. (умови поставки Матеріалу - СРТ м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14; умови поставки Готової продукції - склад Виконавця в м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14 );

Додаток № 4 від 23.11.2016р. (умови поставки Матеріалу - СРТ м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14; умови поставки Готової продукції - склад Виконавця в м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14 );

Додаток №5 від 23.11.2016р. (умови поставки Матеріалу - СРТ м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14; умови поставки Готової продукції - склад Виконавця в м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (Мопровская), 87/14 ).

В п.1.5. Договору зазначено, що право власності на Матеріал та Готову продукцію належить Замовнику, а відходи, одержувані при переробці Матеріалу, є власністю Виконавця.

Згідно з умовами п. 3.3. Договору датою поставки Матеріалу та Готової продукції вважається дата підписання Акту приймання-передачі Матеріалу та Готової продукції або Товарно-транспортної накладної.

В п. 8.2 Договору зазначено, що всі зміни, доповнення та Додатки до цього Договору чинні лише в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та належним чином оформлені уповноваженими представниками Сторін.

ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» надає до суду всі підтверджуючі поставку Давальницької сировини/Матеріалів по Договору документи, відповідно до яких Замовник надав Виконавцю давальницьку сировину/Матеріали у розмірі 919,321 т.

Згідно з умовами п. 3.3. Договору датою поставки Матеріалу та Готової продукції вважається дата підписання Акту приймання-передачі Матеріалу та Готової продукції або Товарно-транспортної накладної.

Оскільки датою поставки Матеріалу вважається дата підписання Товарно-транспортної накладної (відповідно до п. 3.3. Договору), на виконання умов Договору Замовник (ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ») передав Матеріал Виконавицю (ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК») у відповідності до Товарно-транспортних накладних (надалі - ТТН) у загальній кількості 919,321 т. На підтвердження надання транспортно-експедиційних або транспортних послуг з перевезення позивачем за зустрічним позовом надано всі Акти здачі-приймання робіт (надання послуг).

Таким чином, зобов`язання Замовника щодо передачі Матеріалу Виконавцю для подальшої переробки в Готову продукцію виконані у повному обсязі.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 188 ГК України також передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

В п. 8.2 Договору зазначено, що всі зміни, доповнення та Додатки до цього Договору чинні лише в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та належним чином оформлені уповноваженими представниками Сторін.

Тобто, відповідно до чинного цивільного законодавства України, одностороння відмова від зобов`язання є недопустимою, а зобов`язання повинно виконуватись належним чином, а тому невиконання Відповідачем своїх зобов`язань по договору є протиправним.

Отже, зміна умов в односторонньому порядку не передбачена ні договором, ні законом.

Згідно з умовами п. 3.3. Договору датою поставки Готової продукції вважається дата підписання Акту приймання-передачі Готової продукції або Товарно-транспортної накладної.

Окрім п. 3.3. Договору, в п.10 Додатків до Договору зазначено, що під партією Готової продукції Сторони приймають Готову продукцію, відвантажену в адресу Замовника по одному товаро-супровідному документу (Акту приймання-передачі Готової продукції).

З матеріалів справи судом встановлено, що кількість переданої давальницької сировини/Матеріалу є більшим за кількість переданої Готової продукції на 96,153 т. (Давальницька сировина/матеріали (919,321 т.) - Готова продукція (657,826 т. + 165,342 т. = 823,168)).

Відповідно до п. 2.3. Договору, Сторонами були встановлені наступні коефіцієнти витрат Матеріалу/давальницької сировини при переробці в Готову продукцію, а саме: к=1,00. Тобто, із 919,321 т. переданого Матеріалу повинна бути виготовлена Готова продукція в кількості 919,321 т.

Визначення давальницької сировини також наведено в п.п. 14.1.41 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України: «давальницька сировина - сировина, матеріали, напівфабрикати, комплектуючі вироби, енергоносії, що є власністю одного суб`єкта господарювання (замовника) і передаються іншому суб`єкту господарювання (виробнику) для виробництва готової продукті, з подальшим переданням або поверненням такої продукції або її частини їх власникові або за його дорученням іншій особі.»

Особливість операцій з давальницькою сировиною полягає у тому, що передавальна сторона зберігає за собою право власності на вихідну сировину або матеріали, що передано в переробку, і також на готову продукцію, отриману в результаті переробки, а переробник лише надає послуги з переробки.

Так, згідно зі ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Отже, для податково-облікових цілей процес взаємодії сторін за операціями з давальницькою сировиною можна окреслити так:

замовник передає свою сировину виконавцю на переробку;

виконавець переробляє цю сировину в готову продукцію і передає її замовнику;

замовник приймає готову продукцію і оплачує роботи виконавця з переробки сировини.

Граничний строк виконання робіт по Договору згідно укладеного Сторонами Додатку №4 від 23.11.2016р. та Додатку №5 від 23.11.2016р. сплив 31 грудня 2016 року, однак Виконавцем роботи по переробці Матеріалу в розмірі 96,153 т. в Готову продукцію виконані не були, що свідчить про порушення свого зобов`язання Виконавцем у відповідності до умов Договору.

Станом на дату подання зустрічної позовної заяви Виконавець не виконав роботи по переробці Матеріалу в розмірі 96,153 т. в Готову продукцію, невикористаний Матеріал в розмірі 96,153 т. Виконавцем Замовнику не повернуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 841 ЦК України підрядник зобов`язаний вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна.

Частиною першою та другою статті 840 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо робота виконується частково або в повному обсязі з матеріалу замовника, підрядник відповідає за неправильне використання цього матеріалу. Підрядник зобов`язаний надати замовникові звіт про використання матеріалу та повернути його залишок. Якщо робота виконується з матеріалу замовника, у договорі підряду мають бути встановлені норми витрат матеріалу, строки повернення його залишку та основних відходів, а також відповідальність підрядника за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків.

Зі змісту ч.2 ст. 840 Цивільного кодексу України вбачається, що у разі невикористання Підрядником матеріалу, який був переданий йому Замовником для виконання робіт, Підрядник зобов`язаний повернути залишок такого матеріалу Замовнику у встановлений Договором строк.

Договором між Замовником та Виконавцем не передбачений строк повернення Матеріалу Замовнику від Підрядника.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

В той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що і унормовано в положеннях ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Суд встановив, що задоволення означеної вимоги призведе до відновлення порушеного майнового права позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги зустрічного позову про зобов`язання повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" давальницьку сировину у кількості 96,153 т. підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача за зустрічним позовом проти позовних вимог суд розглянув та відхилив як такі, що не спростовують заявлені вимоги, зважаючи на обставини, викладені вище.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" підлягають задоволенню у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" слід також задовольнити.

Враховуючи викладене, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15А, код ЄРПОУ 32036829) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" (21022, м. Вінниця, вул. Айвазовського, буд. 4-А, код ЄРПОУ 35527011) заборгованість у розмірі 308 140 грн. 80 коп. та 2592 грн. 63 коп. витрат по оплаті судового збору.

3. Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" задовольнити.

4. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" (21022, м. Вінниця, вул. Айвазовського, буд. 4-А, код ЄРПОУ 35527011) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15А, код ЄРПОУ 32036829) давальницьку сировину у кількості 96,153 т.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтаж ЗБВІК" (21022, м. Вінниця, вул. Айвазовського, буд. 4-А, код ЄРПОУ 35527011) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15А, код ЄРПОУ 32036829) витрат по оплаті судового збору у розмірі 18 345,99 грн.

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 27.07.2020

Суддя М.О. Лиськов