ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"24" липня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/852/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників:

від позивача: Ліпська О.С. (на підставі довіреності);

від відповідача: Будяну О.В.(на підставі ордеру);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради (65026, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 14);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Карнавал-Юг" (65101, м. Одеса, вул. Космонавта Комарова, 12);

про стягнення 170000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 01.06.2020 року позивач - Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою вх. ГСОО №852/20 до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Карнавал-Юг", в якій просить суд стягнути з відповідача фінансову санкцію у розмірі 170000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог Закону України „Про охорону культурної спадщини", яке зафіксовано у постанові про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини №1 від 02.03.2018р. та накладено штрафні санкції у розмірі 170000,00 грн. про стягнення яких позивач звернувся до суду в примусовому порядку.

Водночас, у позовній заяві позивачем викладено клопотання щодо розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.04.2020р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/852/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала суду від 06.04.2020р. була надіслана позивачу на визначену у позовній заяві адресу. Відповідачу по справі ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його юридичну адресу.

21.04.2020р. позивачем було подано до канцелярії суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін вх. ГСОО № 9834/20, в якому останній просив суд призначити розгляд справи №916/852/20 у судовому засіданні з повідомленням сторін.

27.04.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №10319/20, в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого заперечує проти позову обґрунтовуючи свою позицію, зокрема, відсутністю у позивача повноважень на стягнення санкцій за постановою №1 від 02.03.2018р., пропущенням позивачем строку для застосування відповідної санкції. Водночас у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, який за думкою відповідача сплив 02.03.2019 року.

Ухвалою суду від 29.04.2020 року, приймаючи до уваги, надходження від позивача клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також враховуючи необхідність з`ясування судом обставин викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, з метою забезпечення дотримання принципу пропорційності та змагальності сторін, враховуючи завдання господарського судочинства, суд дійшов висновку про необхідність подальшого здійснення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Водночас, даною ухвалою суду розгляд справи №916/852/20 по суті було призначено в засіданні суду на 20.05.2020 року.

12.05.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив вх. ГСОО №11838/20, в якій позивач не погоджується з позицією відповідача, викладеною у відповідному відзиві на позовну заяву посилаючись на те, що органом, на який покладено повноваження забезпечення в установленому порядку контролю за дотриманням законодавства у сфері охорони культурної спадщини на території м. Одеси (п.2.1.3 Положення); забезпечення виконання вимог законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про місцеве самоврядування в Україні» та інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини та території м. Одеса є Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради (п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п. 2.2.1 Положення). При цьому, зазначає, що строк та порядок застосування фінансових санкцій до відповідача встановлені за результатами розгляду справи №815/1441/18. Більш того, позивач також вважає твердження відповідача щодо пропуску позовної давності необґрунтованими, адже перебіг строку позовної давності у даному спорі, за думкою позивача, починає свій перебіг з 22.01.2020 року. Разом з тим, позивач звертає увагу суду на те, що підстава для фінансових санкцій до відповідача не є порушенням у сфері господарювання, не виникла з приводу порушення здійснення господарської діяльності, а тому не є сферою застосування норм Господарського кодексу України, а регулюється Законом України „Про охорону культурної спадщини".

У судовому засіданні від 20.05.2020 року судом було постановлено протокольну ухвалу, якою підготовче засідання було відкладено, за клопотанням відповідача, на 03.06.2020 року.

28.05.2020 року до суду від відповідача надійшли заперечення вх. ГСОО №13641/20, в яких він зазначає про помилковість тверджень позивача, що відносини, які склались між сторонами у справі не є господарсько-правовими, оскільки такі відносини не входять в перелік виключень, та є відносинами, що склались між суб`єктом господарювання та виконавчим органом органу місцевого самоврядування, наділеним господарською компетенцією, з приводу користування майном суб`єктом господарювання в своїх підприємницькій діяльності, яке додатково має статус об`єкта культурної спадщини. Тобто відповідач наполягає, що сам по собі статус майна як об`єкта сфери дії законодавства про охорону культурної спадщини, наслідки використання якого є предметом виниклих відносин між сторонами, не є визначальним для визнання відносин такими, які не є господарсько-правовими, відповідно до законодавства України. Більш того, відповідач зазначає, що в силу положень Закону України „Про охорону культурної спадщини" правова природа фінансових санкцій як штрафу у сфері господарювання та у адміністративно-господарського штрафу є однаковою. При цьому, відповідач на своїй позиції щодо спливу строку позовної давності наполягає.

У судовому засіданні від 03.06.2020 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 08.07.2020 року.

11.06.2020 року до суду від відповідача надійшло клопотання про залучення доказів консервації об`єкта, між тим у судовому засіданні 08.07.2020р. представником позивача було заявлено усне клопотання не розглядати дане клопотання та додані докази і залишити його без розгляду.

У судовому засіданні від 08.07.2020 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 24.07.2020 року.

У судовому засіданні 24.07.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.07.2020 року проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив суд у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 24.07.2020 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено про дату складення повного рішення.

Розглянувши матеріали справи, господарським судом встановлено:

Так, згідно наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 10.07.2019 року (а.с. 46-51), відповідачу належать на праві власності житлові та нежитлові приміщення в будинку за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, буд. 23.

Обставини віднесення зазначеної будівлі до пам`ятки архітектури встановлені під час розгляду справи №815/1441/18, що в силу ст. 75 Господарського процесуального кодексу України приймається судом. Більш того, жодною із сторін не висловлено заперечень щодо статусу будівлі, належної відповідачу у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, як встановлено судами за результатами розгляду справи №916/1441/18:

„17.01.2012 року позивач підписав Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини, відповідно до якого (пункти 11-13 Договору) взяв на себе зобов`язання своєчасно проводити капітальний ремонт пам`ятки і роботи з упорядження території пам`ятки. Виконання реставраційних, ремонтних та інших робіт.

21.02.2018 року Управлінням з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради складено акт № 1 про вчинення правопорушення. У вказаному акті зазначено, що будівля за адресою м. Одеса, вул. Гоголя, 23 знаходиться у незадовільному стані. Внаслідок бездіяльності власника пам`ятки, ухилення від вживання заходів щодо запобігання загрозі пошкодження, руйнування, знищення, спотворення та від підтримання пам`ятки в належному стані і своєчасного проведення ремонту за власні кошти - виникла загроза, яка негативно позначилася на стані пам`ятки (створювалась загроза знищення, руйнування, пошкодження, спотворення пам`ятки), що разом суперечить вимогам ст.ст. 24, 27, 29 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та про що складено акт візуального огляду об`єкту культурної спадщини від 22.01.2018 року.

02.03.2018 року заступником Одеського міського голови Рябоконь П.М. прийнято постанову № 1 про накладання на позивача фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини у розмірі 170000 грн.

В постанові № 1 від 02.03.2018 року зазначені наступні порушення: внаслідок бездіяльності власника пам`ятки, ухилення від вжиття заходів щодо запобігання загрозі пошкодження, руйнування, знищення, спотворення та від підтримання пам`ятки в належному стані і своєчасного проведення ремонту за власні кошти - виникла загроза, яка негативно позначилась на стані пам`ятки (створилась загроза знищення, руйнування, пошкодження спотворення пам`ятки), невиконання вимог охоронного договору, що призвело до порушення вимог ст.ст. 24, 27, 29, 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини»; вимоги припису Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради № 01-15/06зд від 26.01.2018 року до ТОВ «Карнавал-Юг» не виконані у встановлені строки, що є порушенням положень ст.ст. 30, 44, 45 Закону України «Про охорону культурної спадщини»."

Належним чином засвідчена копія постанови №1 від 02.03.2018 року наявна в матеріалах справи (а.с. 17-19).

Як зазначає позивач, 10.07.2019 року управління звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ТОВ „Карнавал-Юг", в якому просило стягнути з відповідача фінансові санкції у розмірі 170000,00 грн. За результатами розгляду даного спору, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2019 року по справі №420/4130/19 позовні вимоги управління було задоволено та стягнуто з ТОВ „Карнавал-Юг" фінансові санкції у розмірі 170000,00 грн.

Однак, за результатами апеляційного перегляду рішення суду від 09.09.2019 року у справі №420/4130/19 апеляційну скаргу ТОВ „Карнавал-Юг" було задоволено частково, відповідне судове рішення скасовано, провадження у справі закрито та роз`яснено право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

При цьому, позивач стверджує, що з метою повторного надання ТОВ „Карнавал-Юг" можливості добровільного виконання постанови №1 від 02.03.2018 року та досудового врегулювання спору управління направило товариству лист від 26.12.2019р. за №01-30/333 з вимогою сплатити фінансові санкції у добровільному порядку протягом 10 календарних днів з моменту отримання даного листа. Крім того у даному листі управлінням було попереджено відповідача, що у разі несплати фінансової санкції, вони будуть стягуватись у судовому порядку (а.с. 72).

Зазначена вимога була отримана відповідачем 09.01.2020 року, згідно відомостей зазначених у відповідному поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 73), між тим, вимоги управління викладені у листі від 26.12.2019р. за №01-30/333 відповідачем виконані не були, зазначені обставини ніяким чином не заперечуються сторонами у справі.

З урахуванням несплати у добровільному порядку відповідачем фінансової санкції, а також з огляду на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 року по справі №420/4130/19, Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом про стягнення з ТОВ „Карнавал-Юг" фінансової санкції у розмірі 170000,00 грн. накладеною постановою №1 від 02.03.2018 року.

За приписами ч. 6 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, спори між судами щодо підсудності не допускаються.

З урахуванням положень ч. 6 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України та наявності постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019р. у справі №420/4130/19, суд вважає за можливе здійснити розгляд даного спору в порядку господарського судочинства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.05.18 у справі № 927/522/17, від 07.06.18 у справі № 910/16175/17, від 04.10.18 у справі № 910/16174/17, від 22.05.19 у справі № 910/2411/18, від 29.05.19 у справі № 910/17073/17, від 04.06.19 у справі № 923/695/18, від 08.10.19 у справі № 910/15320/16, від 05.12.19 у справі №922/387/16.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено судом, спір у даній справі стосується неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати штрафу за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини, згідно постанови №1 від 02.03.2018 року, правомірність якої встановлено за результатами розгляду справи №815/1441/18.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини в суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього й майбутніх поколінь регулюються Законом України „Про охорону культурної спадщини від 08.06.2000 р. №1805-ІІІ ( в редакції закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 3 Закону України „Про охорону культурної спадщини" встановлено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради. На території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, та в умовах виникнення інших надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру управління охороною культурної спадщини здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення, відповідно до Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" і цього Закону. Відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць України, утворюється місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним органам виконавчої влади та центральним органам виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини, в межах, передбачених законом. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради з питань, передбачених підпунктом 5 пункту "б" частини першої статті 31 і підпунктом 10 пункту "б" статті 32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", підконтрольний відповідним органам виконавчої влади. Рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами. Рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, прийняті в межах його компетенції, є обов`язковими для виконання органами охорони культурної спадщини.

Відповідно до п.п. 5 п. б ч. 1 ст. 31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції законну чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва з організації охорони, реставрації та використання пам`яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових і садибних комплексів, природних заповідників.

Водночас, згідно п.п. 10 п. б ст. 32 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у сфері освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту з забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 2 статті 5 Закону України „Про охорону культурної спадщини", до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини.

Положеннями частини 2 статті 6 Закону України „Про охорону культурної спадщини" визначено, що до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: 1) забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; 2) подання пропозицій органу охорони культурної спадщини вищого рівня про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесення змін до нього та про занесення відповідної території до Списку історичних населених місць України; 3) забезпечення юридичним і фізичним особам доступу до інформації, що міститься у витягах з Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також надання інформації щодо програм та проектів будь-яких змін у зонах охорони пам`яток та в історичних ареалах населених місць; 4) забезпечення дотримання режиму використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони; 5) забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; 6) організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини; 7) надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини; 8) організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт; 9) видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; 10) надання висновків щодо відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління; 11) укладення охоронних договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону; 12) забезпечення в установленому законодавством порядку виготовлення, встановлення та утримання охоронних дощок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам`ятках або в межах їх територій; 13) підготовка пропозицій та проектів розпоряджень щодо проведення робіт з консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування об`єктів культурної спадщини, відповідного використання пам`яток та подання їх на розгляд відповідному органу виконавчої влади; 14) популяризація справи охорони культурної спадщини на відповідній території, організація науково-методичної, експозиційно-виставкової та видавничої діяльності у цій сфері; 15) виконання функції замовника, укладення з цією метою контрактів на виявлення, дослідження, консервацію, реставрацію, реабілітацію, музеєфікацію, ремонт, пристосування об`єктів культурної спадщини та інші заходи щодо охорони культурної спадщини; 16) підготовка пропозицій до програм соціально-економічного розвитку відповідної території і проектів місцевого бюджету та подання їх на розгляд відповідному органу виконавчої влади; 17) погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до вимог Земельного кодексу України; 18) інформування органів охорони культурної спадщини вищого рівня про пошкодження, руйнування, загрозу або можливу загрозу пошкодження, руйнування пам`яток, що знаходяться на їх території; 19) участь в організації підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників у сфері охорони культурної спадщини; 20) організація досліджень об`єктів культурної спадщини, які потребують рятівних робіт; 21) застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону; 22) здійснення інших повноважень відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 24 Закону України „Про охорону культурної спадщини" власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. У разі виникнення загрози для збереженості пам`ятки її власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані негайно повідомити про це орган охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та орган місцевого самоврядування, на території якого розташована пам`ятка.

Статтею 44 Закону України „Про охорону культурної спадщини", передбачено, що відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт фінансові санкції, зокрема, за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам`яток, у тому числі тих вимог, що передбачені охоронними договорами, умисне доведення їх до стану руйнації - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Рішення органу охорони культурної спадщини про застосування фінансових санкцій може бути оскаржено до суду. Фінансові санкції, накладені органом охорони культурної спадщини, стягуються у встановленому законом порядку.

За приписами ст. 45 Закону України „Про охорону культурної спадщини" фінансові санкції, передбачені статтею 44 цього Закону, накладаються керівником, заступниками керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, головою чи заступником голови обласної, районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, головою чи заступником голови відповідної місцевої ради після розгляду матеріалів, які засвідчують факт правопорушення. Про вчинення правопорушення, зазначеного у статті 44 цього Закону, особою, уповноваженою органом охорони культурної спадщини, складається акт. Керівник юридичної особи, стосовно якої складено акт, протягом трьох днів з моменту отримання акта може подати письмові пояснення до нього. Акт разом з іншими документами, що стосуються справи, у десятиденний термін з моменту складення акта надсилається посадовій особі, яка має право накладати фінансові санкції. Рішення про накладення фінансових санкцій приймається протягом 10 днів після отримання документів, зазначених у частині другій цієї статті. Рішення про накладення фінансових санкцій оформлюється постановою, що надсилається юридичній особі, на яку накладено фінансові санкції. Кошти, одержані у вигляді стягнень, передбачених у статті 44 цього Закону, зараховуються до спеціального фонду відповідного бюджету.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України територіальні громади є учасниками цивільних відносин, діючи у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набуваючи та здійснюючи цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. ст. 169, 172 Цивільного кодексу України).

Згідно рішення Одеської міської ради від 21.03.2018 року №3044-VII "Про затвердження Положення про управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради у новій редакції", управління є виконавчим органом Одеської міської ради, є юридичною особою та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про охорону культурної спадщини», іншими законодавчими та підзаконними актами України у сфері охорони культурної спадщини, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови.

Отже, наразі, управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради (позивач) здійснює повноваження, визначені чинним законодавством для виконавчих органів міської ради з питань охорони культурної спадщини на підставі, у межах та у спосіб, установлений законами України та Положення про управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради.

Згідно з п. 1.2 Положення, управління є юридичною особою, може відкривати рахунки в органах Державної казначейської служби України, має самостійний баланс, гербову печатку зі своїм найменуванням, бланки і штампи.

Відповідно до п. 1.4 та п. 1.5 Положення, управління є спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини». Управління є підзвітним і підконтрольним Одеській міській раді, підпорядкованим її виконавчому комітету, Одеському міському голові та відповідним органам виконавчої влади.

Так, відповідно до п.п. 2.1.2 п. 2.1 Положення, основним завданням управління є забезпечення в установленому порядку контролю за дотриманням законодавства у сфері охорони культурної спадщини на території міста Одеси.

Із змісту п.п. 2.2.27 п.п. 2.2.29 Положення, вбачається, що на управління покладено функцію щодо забезпечення підготовки матеріалів для заступника міського голови з питань накладення фінансових санкцій. Здійснення діяльності щодо притягнення правопорушників до адміністративної відповідальності в межах компетенції, визначеної чинним законодавством України, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету та розпорядженнями міського голови.

Отже, управління у встановленому порядку забезпечує виконання Закону України "Про охорону культурної спадщини", інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на території міста.

Як вказує позивач, метою звернення із позовом, який є предметом розгляду у цій справі, є захист охоронюваної законом культурної спадщини.

Судом встановлено, що Управління з питань охорони культурної спадщини Одеської міської ради - є виконавчим органом Одеської міської ради та є спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини, тобто діє у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень.

При цьому, суд зазначає, що функції контролю за виконанням Закону України "Про охорону культурної спадщини", інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; з реалізації державної політики з питань охорони культурної спадщини є управлінськими і здійснюються суб`єктами владних повноважень у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Як вказано вище, в обґрунтування позовних вимог позивач послався на недотримання відповідачем Закону України "Про охорону культурної спадщини", зокрема, зобов`язань щодо утримання пам`ятки в належному стані, своєчасності проведення ремонту, а також щодо обов`язку виконувати приписи органів охорони культурної спадщини.

Тобто позовна заява ґрунтується виключно на публічному інтересі громади щодо об`єкта культурної спадщини. При цьому, стягнення штрафу, згідно постанови №1 від 02.03.2018р. підлягає сплаті до Держаного бюджету України за кодом класифікації: 210881100.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що позивач в даному випадку хоч і є суб`єктом владних повноважень, проте владне підпорядкування між сторонами обмежується правом накладати фінансові санкції на підставі Закону України „Про охорону культурної спадщини" за порушення чинного законодавства у сфері охорони культурної спадщини та приймати рішення про їх накладення, а спонукання до виконання такої постанови є захистом прав територіальної громади в аспекті спірних правовідносин.

Як вже зазначалось судом, за приписами ч. 2 ст. 6 Закону України „Про охорону культурної спадщини, в аспекті спірних правовідносин, застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону належить до повноважень місцевої ради, а докази делегування таких повноважень позивачу у справі в матеріалах справи відсутні.

При цьому, відповідних положень не містить Положення про управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, затверджене рішенням Одеської міської ради від 21.03.2018 року №3044-VII, яким керується позивач у своїй діяльності.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у позивача відсутній особистий майновий інтерес щодо предмету спору, за захистом якого управління звернулось з відповідним позовом, в зв`язку з чим у задоволені позову Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю „Карнавал-Юг" про стягнення фінансової санкції у розмірі 170000,00 грн. слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд вказує таке:

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З приводу заявленого відповідачем клопотання суд зауважує, що відповідно до правової позиції, відображеної у п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 267 цього кодексу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволені позовних вимог управління, підстави для застосування судом позовної давності у даній справі відсутні.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

2. Судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

З урахуванням обмежень доступу до будівлі суду 29.07.2020р. з огляду на проведення ДУ "Одеський обласний лабораторний центр МОЗ України" дезинфікуючих заходів, в зв`язку з виявленням у працівника суду випадку захворювання вірусом COVID-19, повний текст складено 30 липня 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська