ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2020 р. Справа№ 911/2320/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 23.06.2020,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест»

на рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 (повний текст складено 15.05.2019)

у справі №911/2320/18 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) Міністерства енергетики та захисту довкілля України;

2) Національного природного парку «Голосіївський»

про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Перший заступник прокурора Київської області (далі, прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі, позивач або КМУ) звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» (далі, відповідач або ТОВ «Грінінвест») про витребування з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.11.2018 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство екології та природних ресурсів України (далі, третя особа-1) та Національний природний парк «Голосіївський» (далі, третя особа-2 або НПП «Голосіївський»).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, вибула із володіння держави поза волею належного розпорядника земель, що встановлено заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц, а відтак набуття відповідачем на підставі акту прийому-передачі №1 від 30.12.2015 нерухомого майна, як внеску до статутного капіталу ТОВ «Грінінвест», у власність спірної земельної ділянки здійснено з порушенням норм чинного законодавства. На даний час зазначена земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський», повністю вкрита лісовими насадженнями, тобто належить до земель лісогосподарського призначення та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України. Отже обставини, за яких відповідач набув спірну земельну ділянку у власність, за твердженням прокурора, виключають його добросовісність та є підставами для її витребування в порядку статті 388 Цивільного кодексу України за будь-яких умов.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у справі №911/2320/18 позов задоволено повністю.

Витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080 вартістю 45 165,00 грн.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на користь прокуратури Київської області 1 762,00 грн судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що прокурором доведено неправомірність передачі у приватну власність відповідача спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої у межах земель природно-заповідного фонду НПП «Голосіївський», яка вибула із володіння власника (держави) не з його волі, без згоди Кабінету Міністрів України. Водночас, розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку, що остання не підлягає задоволенню, оскільки єдиним доказом поінформованості Кабінету Міністрів України про порушення інтересів держави із зазначенням конкретних порушень є факт отримання ним повідомлення про виявлені порушення та про необхідність пред`явлення відповідного позову в інтересах держави. Суд зазначив, що саме з моменту отримання Кабінетом Міністрів України повідомлення прокуратури Київської області №05/2-365вих18 від 27.03.2018 про виявлені порушення та про необхідність пред`явлення відповідного позову в інтересах держави почався перебіг позовної давності. Крім того, суд наголосив на тому, що спірна земельна ділянка внесена ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «Грінінвест» 30.12.2015, тобто право на звернення до суду у позивача або прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ТОВ «Грінінвест» виникло саме з 31.12.2015, а дана позовна заява подана прокурором до суду 23.10.2018, про що міститься відмітка на позовній заяві, тобто в межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у справі №911/2320/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог, викладених у апеляційній скарзі, ТОВ «Грінінвест» посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 261, 267, 337, 388 Цивільного кодексу України, статті 47 Закону України «Про землеустрій», статей 118, 122, 149, 151, 153 Земельного кодексу України, порушення вимог частині 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- відповідач посилається на помилкове віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/2783/13-ц, обґрунтовуючи це тим, що рішення у вказаній справі по-перше прийнято заочно, а отже відповідач у ній не мав можливості надати свої доводи і докази проти заявлених позовних вимог, а по-друге судом першої інстанції не було враховано того, що відповідні обставини наявності меж населеного пункту і перебування у їх складі спірної земельної ділянки встановлювалися по відношенню до Коцюбинської селищної ради при вирішенні питання щодо визнання недійсним прийнятого нею рішення, а отже і звільнення від доведення вказаної обставини можливо лише по відношенню до особи, яка брала участь у відповідній цивільній справі і щодо якої такі обставини встановлені, тобто до Коцюбинської селищної ради. Вказана особа участі у даній господарській справі не бере, а інші особи, які беруть участь у даній справі, також не були учасниками вказаної цивільної справи. Інших доказів щодо перебування спірної земельної ділянки у складі земель, якими має право розпоряджатися держава в особі КМУ, судом не вказано. Посилання на офіційні дані Державного земельного кадастру чи іншу належним чином затверджену землевпорядну документацію в оскаржуваному судовому рішенні не наведені. Також відповідач наголошує на тому, що Господарський суд Київської області не врахував той факт, що прокурор не залучив до участі у справі №367/2783/13-ц ТОВ «Грінінвест», а з відповідним позовом звернувся до суду в даній справі лише у жовтні 2018 року;

- судом не враховані висновки, викладені у рішеннях суду в адміністративній справі №2а-6326/11/2670;

- судом не враховані обставини наявності рішення Виконкому Київської обласної ради депутатів трудящих від 28.10.1968 №791, яким було затверджено адміністративні межі Ірпінської міської ради, у складі якого перебувало і селище Коцюбинське;

- наявність позитивних висновків державних органів і видача державного акта про право власності на земельну ділянку першому власнику земельної ділянки виключають підстави витребування земельної ділянки з власності відповідача на користь держави у порядку статті 388 Цивільного кодексу України як такої, що вилучена з власності держави без її згоди;

- приналежність земельної ділянки до складу земель природно-заповідного та лісогосподарського призначення, враховуючи положення статті 47 Закону України «Про землеустрій», визначається лише на підставі проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду. Однак, станом на сьогоднішній день неможливо визначити приналежність конкретних земельних ділянок до складу меж НПП «Голосіївський» з підстав відсутності офіційно затвердженого проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду. Лист КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 14.07.2014 №472 не є належними доказами перебування земельної ділянки у складі земель природно-заповідного фонду;

- станом на дату вирішення спору держава в особі її уповноважених органів юридично підтвердила наявність юридичних відносин між відповідачем та державою, яка визнала і зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Грінінвест». Разом із тим, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц відмовлено у задоволенні позову прокурора м. Ірпеня до попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_1 щодо визнання права власності на земельну ділянку за державою, а також вказаним судовим рішенням встановлено дійсність договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_1 , і зазначено, що такий договір не порушує публічний порядок, а отже надано правову оцінку правомірності набуття права власності ОСОБА_1 . Відповідач наголошує, що попередній власник ОСОБА_1 набув право власності у момент спливу строку позовної давності (15.01.2015), оскільки у процесі розгляду справи Ірпінським міським судом прокурором вже обґрунтовувалась поважність спливу строку позовної давності. Усе наведене у своїй сукупності, на думку скаржника, свідчить про відсутність передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України підстав для витребування у нього спірної земельної ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України;

- висновки суду першої інстанції про витребування спірної земельної ділянки порушують принцип співмірності інтересів власника та суспільства і є порушенням права відповідача на мирне володіння майном;

- судом першої інстанції не було досліджено питання наявності повноважень прокурора для звернення з відповідним позовом до суду. Прокурором не доведено підтвердження повноважень щодо представництва інтересів Кабінету Міністрів України саме у цій справі щодо вилучення у відповідача на користь держави спірної земельної ділянки. Представники прокуратури Київської області здійснювали процесуальне представництво інтересів Кабінету Міністрів України, на що відповідного доручення в контексті абз. 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не надавалося;

- в обґрунтування відсутності порушень правил застосування строків позовної давності суд першої інстанції зазначив, що спірна земельна ділянка віднесена до статутного капіталу ТОВ «Грінінвест» 30.12.2015, а отже відповідне право на звернення з позовом до суду виникло у позивача саме з 31.12.2015. Такий висновок суду є необґрунтованим, оскільки суд не врахував обставин справи, оскільки підставою для витребування спірної ділянки позивачем зазначено не порушення порядку передачі її до статутного капіталу товариства, а порушення прав держави в момент передачі спірної земельної ділянки у власність першого власника. Таким чином, твердження про початок перебігу строку позовної давності саме з моменту передачі у статутний капітал ТОВ «Грінінвест» порушує принцип правової визначеності. Також суд першої інстанції, посилаючись на те, що КМУ стало відомо про порушення його прав саме з моменту отримання повідомлення прокурора від 27.03.2018, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам отримання КМУ аналогічної інформації 01.06.2012 (дати повідомлення про відповідні земельні відведення Київською міською радою).

У прохальній частині апеляційної скарги відповідачем заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду в даній справі.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокурор у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду 22.07.2019, зазначив наступне:

- підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом є порушення прав Кабінету Міністрів України як законного власника спірної земельної ділянки у зв`язку з перевищенням Коцюбинською селищною радою своїх повноважень під час безоплатної передачі у приватну власність першому набувачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у порушення положень статті 122 Земельного кодексу України, що підтверджується заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц, яке набрало законної сили;

- судом першої інстанції вірно надано оцінку тим обставинам, що із урахуванням інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 спірна територія була і є землями лісогосподарського призначення та, враховуючи її розташування поза межами смт. Коцюбинське та поза межами міста Києва, з огляду на положення чинного на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про передачу лісу в приватну власність пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, а відтак селищна рада не мала права нею розпоряджатися. Крім того, суд вірно встановив факт порушення у цьому спорі на даний час інтересів держави в особи КМУ ще й з тих підстав, що спірна земельна ділянка наразі є територію НПП «Голосіївський» та відноситься одночасно до земель природно-заповідного фонду, вкритих лісом;

- посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення, оскільки не перебувала у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки у межах адміністративної справи №2а-6326/11/2670, на яку посилається скаржник, не вирішувався спір щодо віднесення спірних територій до земель лісогосподарського призначення, а спір стосувався питання обсягу повноважень та законності розпорядження цими землями органом місцевого самоврядування і можливих порушень прав КП «Святошинське лісопаркове господарство» на спірні земельні ділянки;

- у даному випадку спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею належного розпорядника землі (КМУ), а тому існують усі правові підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України. При цьому, витребування лісової земельної ділянки із приватної власності у державну власність безумовно становить суспільний інтерес та відповідає критерію законності, оскільки ліси є невід`ємним елементом екосистеми, а незаконне відчуження земель лісового фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля;

- посилання скаржника на те, що прокурором не виконані вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині неотримання вказівки чи наказу Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції на представництво інтересів держави в особі КМУ спростовуються дорученням заступника Генерального прокурора України прокурору Київської області щодо пред`явлення 25 позовів до визначених юридичних осіб, у тому числі ТОВ «Грінінвест», та представництво інтересів держави в особі КМУ. Крім цього, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху від Генеральної прокуратури України отримано лист-підтвердження 12.11.2018 №05/1-161вих-18 з деталізованим переліком позовів, погоджених для подальшого звернення прокуратурою Київської області до суду;

- у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позов у даній справі подано в межах трирічного строку позовної давності, який слід обраховувати з моменту реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем.

29.07.2019 до Північного апеляційного господарського суду від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому КМУ просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві КМУ наголосив на тому, що обставини, встановлені заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц, яким визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 №2052/25-5 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №903303, є преюдиційними для даної справи та підтверджують той факт, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею її належного розпорядника - КМУ, компетенція якого визначена, зокрема, статтями 122, 149 Земельного кодексу України, а тому існують всі підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України.

Представники третіх осіб письмових відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2019 апеляційну скаргу ТОВ «Грінінвест» у даній справі було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у справі №911/2320/18, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 03.09.2019, зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у справі №911/2320/18 на час апеляційного провадження.

29.07.2019 позивач подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження направлення іншим учасникам справи копій відзиву КМУ на апеляційну скаргу, які колегією суддів були долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.09.2019 представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою у судове засідання представників третіх осіб, а також для з`ясування позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з розгляду аналогічного спору.

03.09.2019 представник відповідача також подав до суду клопотання про продовження строку розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 зупинено апеляційне провадження у справі №911/2320/18 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц. В обґрунтування прийнятої ухвали суд зазначив, що спір у даній справі виник у правовідносинах, які є подібними з правовідносинами у справі №587/430/16-ц, судове рішення у якій на даний час передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Так, Великою Палатою Верховного Суду у межах справи №587/430/16-ц будуть висловлені правові позиції, які можуть суттєво вплинути на вирішення даної справи, а саме, щодо застосування положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, повний текст якої було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 30.09.2019, касаційну скаргу заступника прокурора Сумської області задоволено. Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14 вересня 2017 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Велика Палата Верховного Суду, приймаючи вказану постанову, зазначила, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі конкретизувала висновок Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 7 грудня 2018 року у справі №924/1256/17, стосовно необхідності підтвердження прокурором відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив таку відсутність, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 у справі №911/2320/18 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у даній справі, розгляд справи призначено на 18.02.2020.

У судовому засіданні 18.02.2020 судом було встановлено факт зміни найменування Міністерства екології та природних ресурсів України на Міністерство енергетики та захисту довкілля України, що підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 18.09.2019 №847.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 змінено найменування третьої особи-1 у справі Міністерства екології та природних ресурсів України на Міністерство енергетики та захисту довкілля України; розгляд справи відкладено на 24.03.2020.

Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 №215), якою в період з 12 березня по 3 квітня 2020 року в Україні запроваджено карантин через спалах у світі коронавірусу COVID-19, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 повідомлено учасників справи, що судове засідання, призначене на 24.03.2020, не відбудеться, а про дату наступного судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково ухвалою суду.

19.03.2020 від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженим на території України карантином.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2020 призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у справі №911/2320/18 на 23.06.2020, доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

За результатами проведеного у справі 23.06.2020 судового засідання суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 23.06.2020 з`явилися представники прокуратури та позивача.

Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання 23.06.2020 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно частин 3, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За змістом пунктів 3, 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень із копіями ухвали суду від 05.05.2020 про призначення справи до розгляду на 23.06.2020 третім особам -1 та -2.

Водночас, враховуючи зміст вищенаведених правових норм, колегія суддів зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, не вручення під час доставки, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Так, копія ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2020 про призначення справи до розгляду на 23.06.2020, направлена на юридичну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» (08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Дзержинського, будинок 1-Є), була повернута до суду поштою із відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідач не повідомляв суд про зміну його адреси. При цьому, як вбачається із матеріалів апеляційного провадження, копії процесуальних документів суду раніше отримувались відповідачем за вказаною адресою.

Таким чином, судом апеляційної інстанції вживались усі дії задля належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги на рішення суду в даній справі.

При цьому, ухвалою суду від 05.05.2020 було доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті. Отже, яка представників учасників судового процесу в судове засідання обов`язковою не визнавалась,

Також суд зазначає, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі, а відтак відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися з текстом вказаної ухвали, оприлюдненої на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень.

Слід врахувати, що Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №2103/490/2012 вказав про те, що сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Судом також враховано, що постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.202 та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без участі представників відповідача та третіх осіб, які про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись судом належним чином та неявка яких не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Прокурор у судовому засіданні 23.06.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні 23.06.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області 25 сесії п`ятого скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» від 25.12.2008 №2052/25-5 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 ; передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га громадянину ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

30.01.2009 на підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ №903303 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0080, площею 0,15 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2009 земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_1 , про що на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №903303 зроблено відмітку про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 .

У подальшому 30.12.2015 ОСОБА_1 відповідно до Протоколу №1 від 28.12.2015 Загальних зборів учасників ТОВ «Грінінвест» за Актом №1 прийому-передачі нерухомого майна, як внеску до статутного капіталу ТОВ «Грінінвест», передав, в тому числі, спірну земельну ділянку до статутного капіталу Товариства шляхом передачі оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку, про що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.09.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості за №31663074 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:040:0080 за ТОВ «Грінінвест».

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц, яке набрало законної сили, позов прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю і визнання права власності на земельну ділянку задоволено частково, зокрема: визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25.12.2008 №2052/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнано недійсним державний акт серії ЯЖ №903303 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0080, виданий на ім`я ОСОБА_2 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 та скасовано його державну реєстрацію.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою Київської області рішення від 25.12.2008 №2052/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1», межі смт Коцюбинське у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені. Коцюбинська селищна рада, приймаючи спірне рішення, не надала належної оцінки обставинам місця розташування спірної земельної ділянки в межах чи за межами селища й відповідності прийнятого рішення пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Разом з тим встановлено, що на момент прийняття спірного рішення будь-яка містобудівна документація, визначена Законом України «Про планування і забудову територій», в смт Коцюбинське була відсутня, а Перспективний план розвитку селища, на який посилався представник Коцюбинської селищної ради Київської області та техніко-економічне обґрунтування є видом землевпорядної документації й згідно вимог зазначеного закону не є містобудівною документацією, яка б могла бути підставою для прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки для містобудівних потреб.

З огляду на вказане, Ірпінський міський суд Київської області дійшов висновку, що Коцюбинською селищною радою при прийнятті оскаржуваного рішення від 25.12.2008 №2025/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» було порушено норми чинного законодавства.

Також рішенням Апеляційного суду Київської області від 06.04.2017 у справі №367/5497/16-ц (22ц/780/1354/17) за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України та Національний природний парк «Голосіївський» про витребування земельної ділянки витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080. Вказане рішення набрало законної сили.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 06.04.2017 у справі №367/5497/16-ц (22ц/780/1354/17) ОСОБА_1 виконано не було, а станом на час прийняття вищезазначеного рішення земельна ділянка, площею 0,15 га, кадастровий номер :01:040:0080 уже перебувала у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест».

Приймаючи вказане рішення, суд встановив, що спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме НПП «Голосіївський» і належить до земель державної власності, а КМУ є її розпорядником в силу вимог статей 13, 149 Земельного кодексу України.

Указом Президента України від 01.05.2014 №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

У матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія листа Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» від 14.07.2014 №472, в якому повідомляється, що земельні ділянки (501 шт.), які незаконно надані у власність громадянам рішеннями Коцюбинської селищної ради, розміщені в частині кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 27, 51 Святошинського лісництва Святошинського лісопаркового господарства. Зазначені земельні ділянки увійшли до території національного природного парку «Голосіївський», який було розширено на підставі Указу Президента України №446/2014 від 01.05.2014.

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 14.04.2016 №А28/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:040:0080 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинсько-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 18 квартал.

Згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 спірна територія була лісами ще за радянських часів. На підставі постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів України від 20.06.1956 №673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке увійшло до складу управління зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №2715 від 17.12.2001 на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.2001 №59/1493 перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Посилаючись на вищевказані докази прокурор стверджує в позовній заяві, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський», а тому в силу приписів статей 122, 149 Земельного кодексу України право розпорядження спірною земельною ділянкою віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

З огляду на те, що рішення Коцюбинської селищної ради про передачу у приватну власність фізичній особі спірної земельної ділянки, на яку в подальшому ТОВ «Грінінвест» набуло права власності від особи, яка не мала права його відчужувати, визнано недійсним в судовому порядку, така земельна ділянка, за висновком прокурора, підлягає поверненню на користь держави в особі законного розпорядника - Кабінету Міністрів України.

У зв`язку з наведеними обставинами прокурором подано позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про витребування з незаконного володіння ТОВ «Грінінвест» земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080 на підставі статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідач, у свою чергу, заперечуючи проти позову, стверджує, зокрема, що обставини, встановлені заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц не є преюдиційними для даної справи, спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, вилучення спірної земельної ділянки здійснювалось за погодженням із усіма державними органами, позов подано прокурором без достатніх на те повноважень та із пропуском строку позовної давності.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Грінінвест» не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Згідно зі статтею 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи (стаття 326 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце належить нормам, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Із правового аналізу статті 387 Цивільного кодексу України вбачається, що у цій нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про витребування цього майна.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Закон розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки. Умови задоволення віндикаційного позову залежать від характеру незаконного володіння, в якому перебуває річ.

Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним потрібне встановлення наміру чи грубої необережності, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

Згідно змісту статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц, яке набрало законної сили, визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25.12.2008 №2052/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» та визнано недійсним державний акт серії ЯЖ №903303, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0080.

Вказаним судовим рішенням у справі №367/2783/13-ц встановлено факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт. Коцюбинське Київської області, з огляду на що суд на підставі статей 116, 122, частин 1 статті 155, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України дійшов висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Прокурор вважає, що встановлені у межах справи №367/2783/13-ц обставини, а саме те, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом, є преюдиційними для справи №911/2320/18.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц було встановлено факт незаконності набуття громадянином ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку та вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника - держави поза її волею. Вказані обставини не підлягають повторному доведенню під час розгляду даної справи.

Поряд із цим, доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення змісту частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою звільнення від доведення відповідної обставини можливо лише по відношенню до особи, яка брала участь у відповідній цивільній справі і щодо якої такі обставини встановлені, тобто до Коцюбинської селищної ради, яка не бере участі у даній справі, а інші учасники даної справи не були учасниками вказаної цивільної справи, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції правомірно враховано зазначене рішення, яке є обов`язковим до виконання.

При цьому у суду господарської юрисдикції у даній справі відсутні повноваження щодо надання оцінки належності та допустимості доказів, з оцінки яких виходив суд у вказаній цивільній справі, а тому посилання скаржника, що рішення у цивільній справі прийнято за наявності іншого рішення в адміністративній справі, яким встановлено протилежні факти, є безпідставними.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що прокурор не залучив до участі у справі №367/2783/13-ц ТОВ «Грінінвест» колегією суддів відхиляються, оскільки спірна земельна ділянка була передана до статутного капіталу відповідача лише у 2015 році.

Також колегія суддів відхиляє як необґрунтоване посилання відповідача на Укази Президії ВР УРСР від 11.02.1941, 30.12.1962, 04.01.1965, рішення виконкому Київської обласної ради депутатів трудящих №791 від 28.10.1968 із додатком (копії додані до відзиву на позовну заяву) з огляду на невизначення у цих документах конкретного розміру та меж відповідних територіальних одиниць, а також інформації щодо включення земельних ділянок селища Коцюбинське та за його межами, до складу міста Ірпінь, а лише зазначення про адміністративне (управлінське), а не територіальне підпорядкування вказаного селища Ірпінській міській раді депутатів трудящих.

За змістом статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» адміністративно-територіальна одиниця - область, район, місто, район у місті, селище, село. Районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст.

Відповідно до частини 1 статті 173 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на 25.12.2008) межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

Доказів визначення меж м. Ірпеня та смт. Коцюбинське на момент прийняття Коцюбинською селищною радою рішення від 25.12.2008 матеріали справи не містять.

Колегія суддів також зазначає про безпідставність посилань відповідача на судове рішення в адміністративній справі №2а-6326/11/2670 з огляду на наступне.

Окружним адміністративним судом міста Києва вирішувався спір у справі №2а-6326/11/2670 за позовом Київської міської ради з підстав перевищення органами місцевого самоврядування, а саме Ірпінською міською радою та Коцюбинською селищною радою наданих законом повноважень щодо розпорядження землями, право розпорядження якими, на думку позивача, належало виключно Київській міській раді з огляду на розташування спірної землі на території міста Києва, яка перебувала у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», власником якого, на думку позивача у вказаній адміністративній справі, є Київська міська рада.

Оцінка обставин у справі №2а-6326/11/2670 здійснювалась з урахуванням підстав позову, які визначено як встановлення меж міста Києва та порушення прав, свобод та інтересів територіальної громади м. Києва в особі її представницького органу Київської міської ради з боку Коцюбинської селищної ради, як особи, яка, за доводами позивача у адміністративній справі, розпорядилась територіями м. Києва.

Тобто, у цій справі не вирішувався спір щодо віднесення спірних територій до земель лісогосподарського призначення та/або до природно-заповідного фонду, а спір стосувався виключно питання обсягу повноважень та законності розпорядження землями і можливих порушень прав КП «Святошинське лісопаркове господарство» та Київської міської ради на земельні ділянки.

Крім того, у вказаному рішенні відмовлено у задоволенні позову з огляду на відсутність порушених прав Київської міської ради.

У вказаному рішенні суд зазначає, що: «представниками сторін не спростовується, що проекти рішень Верховної Ради України про встановлення меж м. Києва та меж селища Коцюбинське не затверджувались, державний акт про межі м. Києва не видавався.».

При цьому, відповідно до частини 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Отже, здійснена судом у адміністративній справі оцінка не наданню сторонами доказів, які б свідчили про наявність права власності чи право користування у КП «Святошинське лісопаркове господарство» на спірні території та їх призначення не є обов`язковою для господарського суду.

Посилання скаржника на те, що земельна ділянка була надана ОСОБА_2 за наявності проектної документації та погоджень відповідних державних органів, а по відношенню до попереднього власника ОСОБА_1 рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/2783/13-ц відмовлено у задоволенні позову прокурора м. Ірпеня щодо визнання права власності на земельну ділянку за державою, а також вказаним судовим рішенням встановлено дійсність договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_1 , і зазначено, що такий договір не порушує публічний порядок, не свідчать про правомірність вибуття спірної земельної ділянки з власності держави. При цьому, посилання відповідача на можливість спростування обставин, встановлених у судових рішеннях у інших справах, не спростовують тієї обставини, що первісна підстава набуття права власності на спірну земельну ділянку припинилась, з огляду на визнання недійсним рішення №2052/25-5.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурор в позовній заяві наголошував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах земель природно-заповідного фонду, а саме - Національного природного парку «Голосіївський», що також підтверджено у письмових поясненнях Міністерства екології та природних ресурсів України (змінено найменування на Міністерство енергетики та захисту довкілля України), поданих до суду першої інстанції.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом у даній справі в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, обґрунтовує порушення інтересів держави у незаконному вибутті спірної земельної ділянки із власності держави без згоди Кабінету Міністрів України та передачу її у приватну власність.

Оцінюючи зазначені твердження прокурора, колегією суддів встановлено наступне.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі лісогосподарського призначення, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (стаття 19 Земельного кодексу України).

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 Земельного кодексу України).

Частина 2 статті 56 Земельного кодексу України обмежує можливість передання земель лісогосподарського призначення у приватну власність випадком безоплатного або за плату передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Отже, законодавство України обмежує безоплатне передання у приватну власність земель лісогосподарського призначення випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Таке обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «г» частини 3 статті 83 і в частині 2 статті 56 Земельного кодексу України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на положення Цивільного кодексу України - передбачуваними для особи, яка набула земельну ділянку лісогосподарського призначення, що не є замкненою, загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 1, частиною 1 та 2 статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 спірна територія була лісами ще за радянських часів. На підставі постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів України від 20.06.1956 №673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке увійшло до складу управління зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №2715 від 17.12.2001 на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.2001 №59/1493 перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках. Однак, при зміні назв юридичних осіб рішення про зміну цільового призначення земель не приймалось.

Таким чином, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та наведених вище законодавчих положень, спірна земельна ділянка була і залишається землями лісогосподарського призначення і право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду (лісами).

Поруч із цим, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно Указу Президента України від 01.05.2014 №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку» Голосіївський» його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель КО «Київзеленбуд», що включаються до складу Національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Судом на підставі наданої прокурором копії листа Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» від 14.07.2014 №472, акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 14.04.2016 №А28/180, витягу з пояснювальної записки та проектних матеріалів Національного природного парку «Голосіївський», Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України, Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена НАН України, Національного екологічного центру України до Указу Президента України № 446/2014 від 01.05.2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» (Обґрунтування створення Святошинсько-Біличанської філії Національного природного парку «Голосіївський»), наказу Міністерства екології та природних ресурсів України №244 від 04.08.2014 «Про внесення змін до Положення про національний природний парк «Голосіївський», встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:040:0080 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинсько-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування знаходиться в 18 кварталі, тобто в межах НПП «Голосіївський», та, відповідно, належить до земель природно-заповідного фонду, віднесених до НПП «Голосіївський».

Згідно статей 43-45 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів (стаття 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

За змістом статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним кодексом України.

Згідно статті 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Пунктом 6 частини 1 статті 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що до основних завдань Кабінету Міністрів України належить, зокрема, забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону.

Частиною 8 статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час звернення до суду) передбачено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу.

Згідно частини 9 статті 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прокурор правомірно звернувся з позовом саме на захист інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, який на підставі статей 122, 149 Земельного кодексу України у редакції, чинній з 08.04.2012, від імені держави здійснює розпорядження землями лісогосподарського призначення незалежно від розміру їх площі, а також через одночасне знаходження спірної земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду України - НПП «Голосіївський».

Аналогічних висновків дійшов Апеляційний суд Київської області у рішенні від 06.04.2017 у справі №367/5497/16-ц (22ц/780/1354/17) про витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на користь держави в особі КМУ, яке, як зазначалося вище, ОСОБА_1 виконане не було.

За наведених обставин у їх сукупності суд відхиляє доводи скаржника про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо віднесення права розпорядження спірною земельною ділянкою до компетенції Кабінету Міністрів України відповідно до статей 122, 149 Земельного кодексу України.

Доводи ТОВ «Грінінвест» про те, що оскільки на даний час не розроблено документацію із землеустрою на розширення межі НПП «Голосіївський» відповідно до Указу Президента України від 01.05.2014 №446/2014, то спірна територія не відноситься до земель природно-заповідного фонду, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає помилковими з огляду на те, що відповідно до частини 4 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Твердження відповідача про те, що прокурором не дотримано положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставним, оскільки у матеріалах справи наявний лист Генеральної прокуратури України від 27.02.2018 за №05/1-91вих-18, в якому зазначено, що Генеральною прокуратурою України розглянуті листи прокуратури області від 12.02.2018 №05/2-161вих-18 та від 21.02.2018 №05/2-161(1)вих-18 щодо можливості пред`явлення 9 позовів в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінбудінвест», треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, а оскільки надані матеріали свідчать про необхідність застосування представницьких повноважень в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, пред`явлення зазначених позовів відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» доручається прокуратурі Київської області.

Також слід зазначити, що направлення Прокуратурою Київської області листа від 27.03.2018 на адресу Кабінету Міністрів України щодо пред`явлення в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України 31 позовної заяви свідчить лише про те, що Генеральною прокуратурою України надано не одне доручення на представництво інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України.

Крім того, прокурором на виконання вимог ухвали Господарського суду Київської області від 29.10.2018 про залишення позовної заяви без руху надано лист Генеральної прокуратури України від 12.11.2018 №05/1-161вих18, адресований першому заступнику прокурора Київської області Грабцю І.Н. (том 1, а.с. 93), яким підтверджується надання відповідного доручення прокуратурі області щодо пред`явлення позову, у тому числі стосовно спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:040:0080.

Вказані матеріали свідчать про правомірність застосування прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та з урахуванням оцінки доказів, наданих судам, а також позиції сторін та обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів доходить висновку про те, що матеріалами справи підтверджується наявність підстав для витребування майна від відповідача у відповідності до положень статті 388 Цивільного кодексу України, оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави із порушенням вимог закону, що встановлено судовим рішенням у справі №367/2783/13-ц, яке набрало законної сили, поза волею належного розпорядника землі, яким, як вказано вище, є Кабінет Міністрів України.

Колегія суддів вважає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права оптимальним шляхом подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача.

Так, матеріалами справи підтверджується, що у даному випадку відповідач позиціонує себе як добросовісний набувач, оскільки право власності до нього перейшло на підставі правочину, який не визнано недійсним (тобто на законних підставах), і, незважаючи на те, що в результаті судового рішення у держави фактично було поновлено право власності, фактичним володільцем спірного майна (земельної ділянки) залишається відповідач (добросовісний набувач), відомості про закріплення права власності за яким містяться у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, порушене право власності на земельну ділянку може бути захищено лише шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України, а не шляхом подачі негаторного позову, оскільки позивачем за негаторним позовом може бути лише фактичний володілець, а цей позов спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

З огляду на зазначене, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) не з його волі, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України, для задоволення позовної вимоги прокурора про витребування у ТОВ «Грінінвест» земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0080 та передачі її в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції про витребування спірної земельної ділянки порушують принцип співмірності інтересів власника та суспільства і є порушенням права відповідача на мирне володіння майном.

У даному контексті до спірних правовідносин колегія суддів вважає за необхідне застосувати наступну практику Європейського суду з прав людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Перший протокол) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Як уже зазначалося вище, Перший протокол ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Згідно сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Як уже наголошувалось судом вище, згідно з частинами 2, 3 статті 1, частинами 1 та 2 статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується, що «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача у цій справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державного власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

У питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га.

Таким чином, на переконання колегії суддів, витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 Цивільного кодексу України у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб`єктів звернення у правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, результат розгляду позову Першого заступника прокурора Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закріпленим у статті 1 Першого протоколу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в даній справі, вимоги прокурора про витребування з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на користь держави в особі Кабінету Міністрів України спірної земельної ділянки є доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності, поданої відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, колегією суддів встановлено наступне.

В обґрунтування поданої заяви відповідач наголошував на тому, що державі в особі Кабінету Міністрів України та утвореним ним органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу відведення земельної ділянки і прийняття рішення про відвід земельної ділянки - 25.12.2008. Натомість, позов у даній справі подано прокурором у 2018 році, тобто, прокурором пропущено встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності щодо заявлених ним вимог.

Також відповідач у поданій заяві про застосування строку позовної давності звертає увагу на те, що оскільки в обґрунтування заявлених в інтересах держави позовних вимог у межах справи №367/2783/13-ц доводилися обставини порушення права власності держави внаслідок незаконного вилучення спірної земельної ділянки, то відповідний позов, у тому числі в порядку витребування майна з чужого незаконного володіння, повинен був бути пред`явлений до 15.01.2015, враховуючи положення пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», згідно якого позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого

самоврядування, яким порушено право власності або інше речове

право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справах №369/6892/15-ц та №469/1203/15-ц).

Розглянувши заяву ТОВ «Грінінвест» про пропуск прокурором строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що остання не підлягає задоволенню, оскільки єдиним доказом поінформованості Кабінету Міністрів України про порушення інтересів держави із зазначенням конкретних порушень є факт отримання ним повідомлення про виявлені порушення та про необхідність пред`явлення відповідного позову в інтересах держави. Суд зазначив, що саме з моменту отримання Кабінетом Міністрів України повідомлення прокуратури Київської області №05/2-365вих18 від 27.03.2018 про виявлені порушення та про необхідність пред`явлення відповідного позову в інтересах держави почався перебіг позовної давності. Крім того, суд наголосив на тому, що спірна земельна ділянка внесена ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «Грінінвест» 30.12.2015, тобто право на звернення до суду у позивача або прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ТОВ «Грінінвест» виникло саме з 31.12.2015, а дана позовна заява подана прокурором до суду 23.10.2018, про що міститься відмітка на позовній заяві, тобто в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, однак із наступних мотивів.

У разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав, особа не набуває права власності на неї; для правильного застосування частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку (аналогічного правого висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №911/2325/18).

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.09.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості за №31663074 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:040:0080 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» (підстава виникнення права власності: протокол загальних зборів учасників ТОВ «Грінінвест» №1 від 28.12.2015, акт приймання-передачі нерухомого майна №1 від 30.12.2015).

Отже, право на звернення до суду у позивача або прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ТОВ «Грінінвест» виникло саме з моменту, коли Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме з 30.09.2016 - дати прийняття рішення про державну реєстрацію права та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:040:0080 за ТОВ «Грінінвест», тобто з дати офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття відповідачем такого права, а не з моменту передачі спірної земельної ділянки до статутного капіталу відповідача чи отримання повідомлення від прокуратури. Із позовом же до суду першої інстанції у даній справі прокурор звернувся 23.10.2018, про що свідчить відмітка вхідного штемпеля Господарського суду Київської області на позовній заяві, тобто у межах трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів наголошує, що у ТОВ «Грінінвест» права та обов`язки щодо спірної земельної ділянки виникли тільки з 30.09.2016 - моменту державної реєстрації речових прав останнього на спірне майно, а тому раніше, ніж було прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку, відповідний позов про витребування майна до відповідача - ТОВ «Грінінвест» не міг бути пред`явлений.

Також, розглядаючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів звертає увагу на те, що Кабінет Міністрів України не був учасником правовідносин щодо передачі у приватну власність земель лісогосподарського призначення та подальшого їх відчуження на підставі цивільно-правових угод, а також не був учасником відповідних цивільних справ, про які вказано вище. Крім того, до функцій Кабінету Міністрів України не віднесено здійснення контролю за законністю рішень органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин. Водночас, доказів інформування Коцюбинською селищною радою про прийняття рішення від 25.12.2008 Кабінету Міністрів України відповідачем суду не надано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду також вважає помилковим твердження відповідача про те, що держава в особі Кабінету Міністрів України і органів прокуратури довідалася про порушення своїх прав стосовно спірної земельної ділянки ще в 2012 році, а саме з рішення Київської міської ради від 26.04.2012 №489/7826 «Про звернення депутатів Київської міської ради до Президента України, Голови Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України щодо розширення меж міста Києва шляхом приєднання селища Коцюбинське Київської області», яке отримано Департаментом забезпечення документообігу Секретаріату Кабінету Міністрів України 01.06.2012.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції у цій справі неправомірність передачі спірної земельної ділянки встановлено заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.08.2013 у справі №367/2783/13-ц, а не вищезазначеним рішенням Київської міської ради, на яке посилається відповідач. До набрання законної сили вказаним судовим рішенням не було підстав вважати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25.12.2008 №2052/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності до заявлених у даній справі позовних вимог задоволенню не підлягає із вказаних мотивів.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов із посиланням на норми статті 388 Цивільного кодексу України. Обраний позивачем спосіб захисту за своєю правовою природою відповідає характеру порушеного права, про яке зазначає прокурор у позові, та узгоджується з передбаченими законом способами захисту.

При вирішенні даного спору судом апеляційної інстанції у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховані, зокрема, висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постановах від 29.01.2019 у справах №911/3447/17, №911/3570/17, №911/3312/17, №911/3572/17, №911/3455/17, від 26.02.2020 у справах №911/2325/18, №911/3315/17, прийнятих в аналогічних спорах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, чого скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника та інших учасників справи, окрім наведених у мотивувальній частині постанови взяті судом до уваги, однак не спростовуються висновків суду щодо задоволення позовних вимог у даній справі.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Грінінвест» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість задоволених судом позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга ТОВ «Грінінвест» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінінвест» на рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2019 у справі №911/2320/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №911/2320/18 залишити без змін.

Матеріали справи №911/2320/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.07.2020 після виходу суддів із відпустки.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко