ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Харків Справа № 913/290/20

Провадження №34/913/290/20

Суддя господарського суду Луганської області Іванов А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Бричника Сергія Васильовича , м. Київ,

до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Управління матеріально-технічного забезпечення», м. Гірське Попаснянського району Луганської області,

про стягнення 58 339 грн. 19 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Суть спору: Бричник Сергій Васильович звернувся до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Управління матеріально-технічного забезпечення», в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 45 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 3 152 грн. 26 коп., інфляційні втрати в сумі 5 022 грн. 00 коп. та пеню в розмірі 5 224 грн. 93 коп., а всього 58 339 грн. 19 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2018 між Фізичною особою-підприємцем Бричник Сергієм Васильовичем та Відокремленим підрозділом «Управління матеріально-технічного забезпечення» Державного підприємства «Первомайськвугілля» було укладено Договір поставки №18/01-03-2018, відповідно до умов якого позивач зобов`язався здійснити поставку комплекту з`єднувачів для акумуляторної батареї 60V 7TPzS630 (4 модуля) в кількості 2 штук, а відповідач зобов`язався прийняти товар і оплатити його вартість.

Як зазначає позивач, свої зобов`язання за договором він виконав належним чином та поставив продукцію відповідачу на загальну суму 160 000 грн. 00 коп. В свою чергу, відповідач здійснив лише часткову оплату поставленої продукції на суму 115 000 грн. 00 коп. та в повному обсязі за поставлений товар не розрахувався, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 45 000 грн. 00 коп., що стало підставою для звернення позивача до суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2020 справу № 913/290/20 передано на розгляд судді Іванову А.В.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 22.05.2020 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, без виклику сторін.

При відкритті провадження у справі судом прийнято до уваги, що на момент укладання Договору поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018, його виконання позивачем та виникнення у відповідача заборгованості за вказаним Договором, Бричник С.В. здійснював підприємницьку діяльність, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець, тому правовідносини, які склалися між сторонами є господарськими, а спір виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що дана справа має розглядатись саме господарським судом.

01.07.2020 від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач зобов`язаний був розрахуватися за поставлену продукцію не пізніше 16.03.2018, враховуючи положення договору про 100% передоплату.

Також позивач 01.07.2020 подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій уточнив прохальну частину позову щодо найменування відповідача - Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Управління матеріально-технічного забезпечення», а не Відокремленого підрозділу «Управління матеріально-технічного забезпечення» Державного підприємства «Первомайськвугілля», як зазначав раніше.

Суд звертає увагу, що вказана заява не заявою про уточнення позовних вимог в розумінні положень ГПК України, оскільки стосується лише уточнення назви відповідача в прохальній частині позову, однак дана заява приймається судом до уваги при подальшому розгляді справи.

20.07.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому вказує, що фактично товар було поставлено позивачем та отримано відповідачем 22.03.2018 без передоплати, тому оплата товару мала бути після його прийняття.

Також відповідач зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн. 00 коп. є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченим часом на їх надання. Відповідач вважає, що підготовка позову не вимагала значного обсягу роботи, оскільки адвокат був ознайомлений з позицією позивача, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, а справа є не складною. Відповідач стверджує, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а також становлять надмірний тягар для відповідача.

В зв`язку з наведеним, відповідач просить відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн. 00 коп. Проти позовних вимог в частині основного боргу в сумі 45 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 3 152 грн. 26 коп. та інфляційних втрат в сумі 5 022 грн. 00 коп. не заперечує.

Також відповідач у відзиві просив суд поновити строк на його подання, посилаючись на продовження такого строку під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, у відповідності до положень п. 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України.

За приписами п. 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказані положення ГПК щодо автоматичного продовження строку на подання відзиву на строк дії карантину втратили чинність 17.07.2020, в зв`язку із внесенням змін до ГПК України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020.

Разом з тим, 17.07.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким пункт 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України викладено в такій редакції: « 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Пунктом 2 Перехідних положень даного Закону встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Як вбачається з відбитку штемпеля відділення поштового зв`язку на конверті, відзив було надіслано відповідачем 16.07.2020, тобто під час дії положень ГПК щодо автоматичного продовження строку на подання відзиву на строк дії карантину.

За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість поновлення відповідачу строку на подання відзиву на позовну заяву в даній справі.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.03.2018 між Фізичною особою-підприємцем Бричником Сергієм Васильовичем (постачальник, позивач) та Державним підприємством «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Управління матеріально-технічного забезпечення» (покупець, відповідач) було укладено Договір поставки №18/01-03-2018 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого позивач зобов`язався здійснити поставку комплекту з`єднувачів для акумуляторної батареї 60V 7TPzS630 (4 модуля) в кількості 2 штук, а відповідач зобов`язався прийняти товар і оплатити його вартість.

Приписами п. 2.1. Договору встановлено, що постачальник повинен поставити покупцю продукцію, якість якої відповідає державним нормам, стандартам ГОСТ, регламентам і вимогам, встановленим діючими нормативними актами України та умовами Договору, що регламентують якість для даного виду продукції.

Доставка продукції здійснюється на умовах DDP або CPT згідно «ІНКОТЕРМС-2010» протягом 21 календарного дня з моменту отримання письмової заявки покупця та передоплати.

За умовами п. 4.1. Договору загальна сума Договору складає 160 000 грн. 00 коп.

Сторони в п. 4.2. Договору узгодили, що оплата за продукцію, за цим Договором здійснюється покупцем в національній валюті України на підставі виставленого постачальником рахунку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника на умовах сплати 100% передоплати кожної окремої партії товару (п. 4.3. Договору).

Сторони визначили в пунктах 8.1. та 8.2. Договору, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018 р. Закінчення терміну дії Договору не звільняє сторони від виконання перейнятих на себе зобов`язань.

Даний договір підписаний сторонами та скріплений печатками сторін без жодних застережень та зауважень.

Як зазначає позивач, свої зобов`язання за Договором поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018 він виконав належним чином та поставив відповідачу комплект з`єднувачів для акумуляторної батареї 60V 7TPzS630 (4 модуля) в кількості 2 штук на загальну суму 160 000 грн. 00 коп. В свою чергу, відповідач здійснив лише часткову оплату поставленої продукції на суму 115 000 грн. 00 коп. та в повному обсязі за поставлений товар не розрахувався.

Оскільки відповідачем обов`язок щодо оплати товару за Договором в повному обсязі не виконано, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 45 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 3 152 грн. 26 коп., інфляційних втрат в сумі 5 022 грн. 00 коп. та пені в розмірі 5 224 грн. 93 коп.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 ГК України.

Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За своєю правовою природою договір, який укладено сторонами, є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України врегульовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, Договором встановлений строк виконання зобов`язання щодо оплати за поставлену продукцію - 100% передоплати кожної окремої партії товару (п. 4.3. Договору).

Судом встановлено, що позивач 16.03.2020 поставив відповідачу продукцію згідно умов Договору поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018 на загальну суму 160 000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною №6 від 16.03.2018, довіреністю №92 від 16.03.2018, товарно-транспортною накладною від 16.03.2018 та рахунком на оплату №6 від 15.03.2018, які містяться в матеріалах справи (а.с. 13-16).

Відповідач, в свою чергу, здійснив лише часткову оплату поставленої продукції на суму 115 000 грн. 00 коп., а саме 16.03.2020 на суму 70 000 грн. 00 коп. та 17.05.2020 на суму 45 000 грн. 00 коп., що не заперечується позивачем.

Разом з тим, строк оплати за продукцію за видатковою накладною №6 від 16.03.2018 в сумі 160 000 грн. 00 коп. закінчився 16.03.2020.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що у встановлений договором строк, відповідачем не сплачено повну вартість продукції за видатковою накладною №6 від 16.03.2018.

23.08.2018 та 09.04.2020 року позивач звертався до відповідача з претензіями, в яких зазначав, що останній не розрахувався повністю за поставлену продукцію, в зв`язку з чим відповідач має перерахувати позивачу заборгованість в сумі 45 000 грн. 00 коп. (а.с. 17-18).

Проте, заборгованість в сумі 45 000 грн. 00 коп. відповідачем сплачено не було.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі, та не сплатив за поставлену продукцію, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 45 000 грн. 00 коп. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 5 224 грн. 93 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У відповідності до п. 8.4. Договору при порушенні строків оплати за поставлену продукцію, покупець сплачує пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день затримки.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору позивачем нараховано пеню в розмірі 5 224 грн. 93 коп.

Відповідно до розрахунку позивача нарахування пені здійснено за періоди:

з 17.03.2018 по 17.05.2018 на суму 90 000 грн. 00 коп. в розмірі 2 598 грн. 90 коп.;

з 18.05.2018 по 17.09.2018 на суму 45 000 грн. 00 коп. в розмірі 2 626 грн. 03 коп.

Суд вважає розрахунок пені, наданий позивачем, обґрунтованим та зробленим у відповідності до умов договору. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 5 224 грн. 93 коп. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3 152 грн. 26 коп. та інфляційних втрат в сумі 5 022 грн. 00 коп. стосовно, яких суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до розрахунку позивача нарахування 3% річних в розмірі 3 152 грн. 26 коп. здійснено за такі періоди:

з 17.03.2018 по 17.05.2018 на суму 90 000 грн. 00 коп. в розмірі 458 грн. 63 коп.;

з 18.05.2018 по 15.05.2020 на суму 45 000 грн. 00 коп. в розмірі 2 698 грн. 63 коп.

Суд звертає увагу, що позивач допустився помилки при розрахунку 3% річних, оскільки загальна сума 3% річних становить 3157 грн. 26 коп., а не 3 152 грн. 26 коп., як вказував у розрахунку позивач.

Також позивачем невірно розраховано 3% річних за період з 18.05.2018 по 15.05.2020, який фактично складає 728 днів, а не 730, як зазначав позивач.

В зв`язку з наведеним, господарським судом самостійно, із врахуванням періоду нарахування з 18.05.2018 по 15.05.2020, який складає 728 днів та протягом якого мало місце невиконання зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, здійснено розрахунок 3% річних, що становить 2 691 грн. 23 коп., а не 2 698 грн. 63 коп., як зазначав позивач.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягає частковому задоволенню у сумі 3 149 грн. 86 коп.

Крім того, позивачем, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, були нараховані інфляційні втрати в сумі 5 022 грн. 00 коп.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно розрахунку позивача нарахування інфляційні втрати в сумі 627 грн. 20 коп. здійснено за такі періоди:

з квітня по травень на суму 90 000 грн. 00 коп. в розмірі 720 грн. 00 коп.;

з червня по березень на суму 45 000 грн. 00 коп. в розмірі 4 302 грн. 00 коп.

Розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, є обґрунтованим та зробленим у відповідності до умов Договору та норм чинного законодавства.

З огляду на вказане, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат в сумі 5 022 грн. 00 коп. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню частково.

В зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018 в сумі 45 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 3 149 грн. 86 коп., інфляційні втрати в сумі 5 022 грн. 00 коп. та пеня в розмірі 5 224 грн. 93 коп.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

З позовної заяви вбачається, що судовими витратами в даній справі є сума сплаченого судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, судовий збір слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених витрат на правову допомогу в сумі 12 500 грн., відносно якої суд зазначає наступне.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати: на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст. 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

В позовній заяві позивачем наведено розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. 00 коп.

Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас ч. 4 ст. 126 ГПК встановлено, що України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, які в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України враховуються при виборі і застосуванні норм права.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку із необхідністю подання позову до суду позивач звернувся до Адвокатського об`єднання «Консулат» з метою надання останнім правової допомоги, пов`язаної із захистом прав та інтересів позивача у даній справі.

На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивач надає витяг з Угоди про надання правової допомоги №5/20 від 07.04.2020, ордер Серії АА №1028369 від 07.04.2020, копії рахунку №71 від 07.04.2020, квитанції №49 від 21.04.2020, наказу від 08.01.2020, акта наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 15.05.2020, звіту до акту наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 15.05.2020, довідки від 15.05.2020 (а.с. 8, 26-32).

Так, відповідно до умов Угоди про надання правової допомоги №5/20 від 07.04.2020, який укладений між Бричником Сергієм Васильовичем (клієнт) та Адвокатського об`єднання «Консулат» (виконавець), виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту, здійснити представництво та захист його прав та інтересів щодо стягнення на користь клієнта заборгованості з Відокремленого підрозділу «УМТЗ» ДП «Первомайськвугілля» за укладеним договором поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018 (п. 1.1).

15.05.2020 між позивачем та АО «Косулат» підписаний акт наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 15.05.2020, відповідно до якого вартість наданих послуг з представництва та захисту прав та інтересів позивача щодо стягнення на його користь заборгованості з Відокремленого підрозділу «УМТЗ» ДП «Первомайськвугілля» за укладеним договором поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018 становить 10 000 грн. 00 коп.

На підтвердження доказів оплати позивачем наданих послуг надано копію квитанції №49 від 21.04.2020 на суму 10 000 грн. 00 коп.

Суд вважає підтвердженими витрати позивача на професійну правничу допомогу, пов`язані зі укладенням угоди, консультацією, узгодженням правової позиції в сумі 2 000 грн. 00 коп., збором необхідних документів (доказів) для підготовки претензії та позовної заяви 2 500 грн. 00 коп., підготовки претензії 500 грн. 00 коп., підготовки позовної заяви з розрахунками штрафних санкцій, індексу інфляції та 3% річних 3 000 грн. 00 коп., підготовка та засвідчення копій документів-додатків до позовної заяви для подання заяви до суду 2 000 грн. 00 коп., а всього на суму 10 000 грн. 00 коп.

Разом з тим, витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 2 500 грн. 00 коп. не підтверджуються матеріалами справи.

Положеннями ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн. 00 коп. є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченим часом на їх надання.

Відповідач вважав, що підготовка позову не вимагала значного обсягу роботи, оскільки адвокат був ознайомлений з позицією позивача, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, а справа є не складною. Відповідач стверджував, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а також становлять надмірний тягар для відповідача. В зв`язку з наведеним, відповідач просив відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн. 00 коп.

За приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання господарського судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Враховуючи складність даної справи; виконані адвокатом відповідні роботи (надані послуги); час, що витрачений адвокатом на виконання таких робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для позивача, а також, що дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 5 000 грн.

Оскільки саме на вказану суму витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Викладене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, наведеним у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, які в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України враховуються при виборі і застосуванні норм права.

Схожі висновки зроблені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №753/15687/15-ц, від 26.09.2018 у справі №753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №910/3929/18 та додатковій ухвалі від 21.07.2020 №915/1654/19.

При цьому, у відповідності до положень ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про відшкодування понесених витрат на правову допомогу в розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 4 999 грн. 79 коп.

Керуючись ст.ст. 46, 73-74, 76-80, 129, 233, 236-238, 240-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Єрьоміної Олени Миколаївни задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Управління матеріально-технічного забезпечення» (93292, Луганська обл., Попаснянський р-н, м. Гірське, вул. Івана Данькова, буд. 21, ідентифікаційний код 32320594) на користь Бричника Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) заборгованість за Договором поставки №18/01-03-2018 від 16.03.2018 в сумі 45 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 3 149 грн. 86 коп., інфляційні втрати в сумі 5 022 грн. 00 коп., пеню в розмірі 5 224 грн. 93 коп., судовий збір в сумі 2 101 грн. 91 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 999 грн. 79 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ позивачу після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Рішення підписано господарським судом, у відповідності до положень ч. 4 ст. 240 ГПК України, без його проголошення 27.07.2020.

Суддя А.В. Іванов