ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/2091/19
м. Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Головея В.М.,

Разюк Г.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП»

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 04 березня 2020 року (повний текст складено 16.03.2020р.)

по справі № 915/2091/19

за позовом Миколаївської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП"

про стягнення коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 65 350,65 грн., -

суддя суду першої інстанції: Ткаченко О.В.

час та місце винесення рішення: 04.03.2020р., м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22, Господарський суд Миколаївської області

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019р. Миколаївська міська рада (далі-позивач, Міська рада) звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" (далі - відповідач, ТОВ «КИП», підприємство), яким просило стягнути з відповідача на свою користь 65 350,65 грн. за користування земельною ділянкою комунальної власності без правовстановлюючих документів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу належить об`єкт нерухомого майна розміщений на земельній ділянці загальною площею 594 кв.м., яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вулиця Привільна, 39/1, а тому, до відповідача згідно з приписами ст. 120 Земельного кодексу України перейшло право користування вказаною земельною ділянкою. Внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів відповідачем в період з 01.03.2016р. по 01.03.2019р., останнім отримано дохід шляхом нездійснення орендних платежів до бюджету, у зв`язку з чим позивачем нараховані кошти за безоплатне користування відповідною земельною ділянкою за вказаний період в сумі 65 350,65 грн., які останній і просить стягнути з відповідача на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020р. по справі №915/2091/19 (суддя Ткаченко О.В.) позовні вимоги Миколаївської міської ради задоволені у повному обсязі.

Задовольняючи позов Миколаївської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди, але, у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані докази на підтвердження належним чином оформленого та зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вулиця Привільна, 39/1, у зв`язку з чим, до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення гл. 83 Цивільного кодексу України про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав спірною земельною ділянкою. Тому, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем в якості підстав задоволення позову положення ст. 1212 Цивільного кодексу України є правомірними.

Також, Господарський суд Миколаївської області визнав доведеним та правильним наведений позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів орендної плати за період з 01.03.2016р. по 01.03.2019р. у загальному розмірі 65350,65 грн., з урахуванням вказаної Міською радою нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель, визначених в листі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.01.2019р. №22-28-0.22-125/2-19.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "КИП" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення від 04.03.2020р. та ухвалити нове рішення у справі №915/2091/19 про відмову у задоволенні позову.

ТОВ «КИП» вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права та не з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зміст апеляційної скарги зводиться до того, що у відповідача відсутній обов`язок сплати орендної плати, з огляду на те, що доказів укладання договору оренди між сторонами до суду не надано, а обов`язок орендної оплати виникає з моменту укладення договору оренди.

Заперечуючи проти застосування ст.1212 Цивільного кодексу України, апелянт зазначає, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Враховуючи, що користування ТОВ «КИП» земельною ділянкою здійснюється не у заборонений законом спосіб, а договір оренди між Миколаївською міською радою та відповідачем не укладений з вини позивача, користування ТОВ «КИП» земельною ділянкою без правовстановлюючих документів не може вважатись збереженням майна без достатніх правових підстав.

Більш детально доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020р. по справі №915/2091/19.

Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

20.05.2020р. від Миколаївської міської ради до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач не погоджується з її доводами та просить у задоволенні останньої відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

18.06.2020р. від апелянта до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.03.2009 року між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІДМ" (орендар) укладено договір оренди землі №6421 (далі - Договір), відповідно до умов якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 25.04.2008 року №23/40 передає, а ТОВ "ІДМ" приймає в оренду земельну ділянку для обслуговування магазину по вул. Привільній, 39/1 (Центральний район) (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 594 кв.м, у тому числі 168 кв.м під капітальною забудовою, 23 кв.м під спорудами, 401 кв.м під проїздами, проходами, площадками, 2кв.м. під зеленими насадженнями без права передачі її в суборенду.

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що він діє протягом 10 років з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору письмово звернутись до орендодавця з клопотанням про продовження строку оренди.

Відповідно до п. 6.2 Договору право на оренду земельної ділянки виникає після державної реєстрації цього договору.

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 14.1 Договору).

Матеріали справи свідчать, що Договір оренди №6421 зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17.03.2009р. за №70. Договір зареєстровано в Книзі записів договорів оренди землі 17.03.2009 року за №6421.

Отже, строк дії Договору оренди завершився 17.03.2019 року.

Відповідно до п. 6.1 Договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється за актом приймання-передачі об`єкта оренди в день державної реєстрації цього Договору.

17.03.2009р. Миколаївська міська рада (орендодавець) на підставі рішення міської ради від 25.04.2008р. №23/40 передала, а ТОВ «ІДМ» (орендар) прийняв в оренду земельну ділянку по вул. Привільній, 39/1 загальною площею 594 кв.м., для обслуговування магазину, про що між сторонами Договору складено та підписано Акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 23).

Згідно з п. 4.2 Договору річна орендна плата за земельну ділянку (594 кв.м) встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки, де нормативна грошова оцінка земельної ділянки (594 кв.м.) (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1,152) на час укладення цього договору становить 221 230,31 грн.

Виходячи з цього розмір орендної плати за рік за цим договором на момент його укладення складає 6 636,91 грн.

За передбаченими п. 4.3. Договору оренди умовами розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації та внесенням змін на підставі діючого законодавства й інших нормативних документів. Розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін і доповнень до цього договору.

Відповідно до п. 12.2 Договору його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря.

Пунктом 12.3 Договору передбачено випадки (підстави) розірвання договору.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформаційної довідки №170602444 від 14.06.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 1, а саме: нежитлова будівля магазину загальною площею 117,1 кв.м. за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1 зареєстровано на праві приватної власності з 20.02.2013 року за ТОВ "КИП" (а.с. 16).

Відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24.04.2012р. №1629-01 нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1 становить 388 844,28 грн. Цільове призначення не визначено (а.с. 66).

Разом з цим, розрахунок збитків Миколаївської міської ради, наявний у матеріалах справи (а.с. 68) свідчить, що позивач, при визначенні суми неодержаної орендної плати виходів з того, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2016 році складала 695 960,10 грн., а у 2017 та 2019 роках - 737 717,71 грн.

Як вбачається з інформації, наданої листом від 13.12.2018 року №74/9/14-29-50-05 Миколаївським управлінням Головного управляння ДФС у Миколаївській області, ТОВ «КИП» не надавалась податкова звітність за період 2016-2018 роки з плати за землю за земельну ділянку по вул. Привільній, 39/1 загальною площею 594 кв.м для обслуговування магазину.

Внаслідок не здійснення плати за землю, 01.02.2019р. позивачем на адресу відповідача було направлено лист №339/02.02.01-22/11/14/19, в якому відповідача було запрошено на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, призначене на 20.02.2019 року. Факт направлення листа підтверджується копією фіскального чеку (а.с. 26).

20.02.2019 року за результатами засідання комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам був складений відповідний акт, згідно якого ТОВ "КИП» було визначено розмір збитків, нанесених Миколаївській міській раді, у вигляді неодержаної орендної плати за земельну ділянку у період з 01.03.2016р. до 01.03.2019р., який складає 65 350,65 грн.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №342 від 12.04.2019р. "Про затвердження актів комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам") (а.с.12) затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 20.02.2019р. про визначення розміру збитків нанесених Миколаївській міській раді, Товариством з обмеженою відповідальністю "КИП" у зв`язку з безоплатним використанням земельної ділянки площею 594 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у період з 01.03.2016р. до 01.03.2019р., у розмірі 65350,65 грн. (підпункт 1.3 пункту 1).

22.04.2019 року Миколаївською міською радою направлено на адресу ТОВ «КИП» лист №1785/02.02.01-22/11/14/19 з пропозицією сплатити збитки за використання земельної ділянки для обслуговування нерухомого майна у період з 01.03.2016р. до 01.03.2019р. у розмірі 65350,65 грн. із зазначенням реквізитів для сплати. До вказаного листа додано акт комісії та рішення виконкому про затвердження акту). Факт направлення листа підтверджується копією фіскального чеку (арк. 38).

Однак, відповідачем не проведено оплату нарахованих збитків, що і стало підставою для звернення Миколаївської міської ради до суду із відповідним позовом.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 125, ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Земельним кодексом України (в редакції від 30.10.2010 року) передбачені підстави припинення у особи права користування земельною ділянкою. Так, зокрема, однією з підстав є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (п."е" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 30.10.2010 року) договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Згідно з частинами 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом частини 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні наведених положень законодавства, зокрема частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, частини 2 статті 377 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі" при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.07.2019р. у справі №911/2244/18, від 04.07.2019р. у справі №914/1925/18, від 23.05.2019р. у справі №922/109/18, від 18.04.2019р. у справі №913/210/18, від 03.03.2018р. по справі №904/6296/17, від 19.06.2018р. у справі №922/3655/17, від 05.09.2018р. у справі №904/9027/17, від 07.11.2018р. у справі №910/20774/17, від 29.11.2018р. у справі №915/1416/17, від 06.12.2018р. у справі №902/1592/15, від 27.02.2019р. у справі №913/661/17 від 06.03.2019р. у справі №914/2687/17, від 04.04.2019р. у справі №910/7197/18.

При цьому, у разі переходу права власності на нерухомість, заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін до договору стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено у законі.

Крім того, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (п. 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16; п. 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц).

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані (правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 23.05.2018 року по справі №629/4628/16-ц, в постанові ВП ВС від 20.11.2018 року по справі №922/3412/17, в постанові ВП ВС від 13.02.2019 року по справі №320/5877/17).

Водночас судова колегія звертає увагу, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України право оренди земельної ділянки до нового власника нерухомого майна не переходить у випадку, якщо попередній власник нерухомого майна не мав оформленого права оренди. В спірному випадку між Миколаївською міською радою та ТОВ ІДМ», який є попереднім власником нерухомості, розташованій на спірній земельній ділянці, був укладений договір оренди землі №6421 від 17.03.2009 року зі строком дії до 17.03.2019 року.

Апеляційний суд зазначає, що у матеріалах справи не міститься жодного доказу припинення договору оренди землі від 17.03.2009рю №6421, а саме доказів укладення письмової угоди про розірвання (припинення) договору оренди земельної ділянки з її подальшою державною реєстрацією. Тобто, слід дійти висновку, що договір оренди не був припинений сторонами в установленому законом порядку, а тому був чинним станом на дату виникнення спірних правовідносин.

Отже, до нового власника нерухомого майна (відповідача у даній справі) в силу ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про оренду землі" автоматично перейшло право оренди земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, та обов`язок зі сплати орендної плати за землю. Невнесення змін до договору оренди землі, на якій розташована відчужена нерухомість, не звільняє нового власника (відповідача) від обов`язку сплати орендної плати.

Вказане узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 825/308/17, де зазначено, що до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендної плати), на якій розташоване набуте ним майно.

Враховуючи наведені норми законодавства, судова колегія дійшла висновку, що ТОВ «КИП» фактично стало стороною Договору оренди землі від 17.03.2009р. №6421, за яким у відповідача виник обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом про стягнення коштів за безоплатне користування земельною ділянкою на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України

При цьому предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України, в якій міститься зазначена стаття, є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 28.02.2020р. у справі №913/169/18).

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2.03.2016 року у справі № 6-3090цс15).

Тобто, домоменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №913/661/17).

З огляду на встановлені у визначений позивачем період обставини чинності договору оренди землі, права та обов`язки орендаря за яким перейшли до відповідача, тобто, наявності між сторонами зобов`язальних (договірних) правовідносин, судова колегія дійшла висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про стягнення на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів як безпідставно збережених орендних платежів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд не надає правову оцінку щодо відповідності законодавству виконаного позивачем розрахунку збитків.

Окремо, апеляційний суд зазначає, що з`ясувавши, що сторона в обґрунтування своїх вимог послалась не на ті норми, які фактично, на думку суду, регулюють спірні правовідносини, останній не повинен самостійно здійснювати їх правову кваліфікацію, оскільки самостійне застосування в даному випадку інших правових норм призведе до зміни предмету та підстави позову, які визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем (стаття 46 Господарського процесуального кодексу України), тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №902/1592/15).

Разом з тим, згідно з приписами частини четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги, встановивши неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, у вигляді неправильного застосування положень глави 83 Цивільного кодексу України, зокрема,- статті 1212 Цивільного кодексу України.

У ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 277 Господарського процесуального кодексу України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Тому, враховуючи вищевикладені висновки та обставини справи, з огляду на неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про стягнення на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів, апеляційний господарський суд зазначає про безпідставність заявлених позовних вимог Миколаївської міської ради, які були задоволені місцевим господарським судом, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020р. у справі №915/2091/19 - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020р. у справі №915/2091/19 задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020 року у справі №915/2091/19 скасувати.

У задоволенні позовних вимог Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» про стягнення коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 65 350,65 грн. відмовити.

Стягнути з Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» (54044, м. Миколаїв, вул. Горького (сел. Горького), буд. 2/2, ) 3 153,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписаний 27.07.2020р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Головей В.М.

Суддя Разюк Г.П.