АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про закриття апеляційного провадження

30 липня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/1743/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Таран С.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ДП "Адміністрація Морських портів України" в особі Одеської філії - Бернатович О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2019

по справі №916/1743/18

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ"

про стягнення 338479,66 грн.

ВСТАНОВИВ

У серпні 2018 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" (далі - ТОВ "Морський клуб ТЦФ") в якому просило стягнути з відповідача на свою користь 338479,66 грн заборгованості за договором № ДФ-28 від 20.09.2005, з яких 306357,60 грн - основного боргу, 29482,06 грн - пені, 2640,00 грн - 3% річних.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.11.2019 позов задоволено, стягнуто з ТОВ "Морський клуб ТЦФ" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) 306357,60 грн заборгованості, 29482,06 грн пені, 2640,00 грн - 3% річних, 5077,19 грн витрат зі сплати судового збору.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач у порушення взятих на себе договірних зобов`язань не сплачує орендні платежі, а тому визнав обґрунтованим заявлені позовні вимоги.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся учасник ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 з апеляційною скаргою в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення порушує його права та інтереси, як учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ".

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 916/1743/18 за апеляційною скаргою учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2020 відведено суддю Лавриненко Л.В. від розгляду справи №916/1743/18 та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу господарських судів та приписів ст. 32 ГПК України матеріали справи №916/1743/18 передано до повторного автоматичного розподілу.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2020 для розгляду апеляційної скарги учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2019 у справі №916/1743/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Таран С.В., Філінюка І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2020 апеляційну скаргу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2019 у справі №916/1743/18 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Таран С.В., Філінюка І.Г. та призначено справу до розгляду на 12.03.2020.

У зв`язку із направленням судді Таран С.В. до НШСУ з 12.03.2020 по 13.03.2020, розгляд справи №916/1743/18 перенесено на 23.03.2020, про що учасників справи повідомлено ухвалою від 10.03.2020.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2020 повідомлено учасників справи про те, що розгляд справи №916/1743/18 не відбудеться 23.03.2020 р. у зв`язку запровадженням в Україні карантину через спалах у світі короновірусу "COVID-19" та зазначено, що про дату та час розгляду справи №916/1743/18 учасників справи буде повідомлено додатково відповідною ухвалою.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2020 призначено справу №916/1743/18 до розгляду на 30.07.2020.

30.07.2020 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ТОВ "Морський клуб ТЦФ" про відкладення розгляду справи в якому відповідач просить визнати поважними причини неявки відповідача у судове засідання, призначене на 30.07.2020 та відкласти розгляд справи №916/1743/18 на іншу дату з урахуванням продовження процесуальних строків на строк дії карантину.

В обґрунтування означеного клопотання відповідач зазначає, що йому стало відомо, що у співробітників (працівників) Господарського суду Одеської області та Південно-західного апеляційного господарського суд виявлено випадки гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, доказом чого є оприлюднена на офіційному порталі «Судова влада України» інформації про лабораторно підтверджений випадок та проведення через це 29.07.2020 в адміністративній будівлі, де розташовані Господарський суд Одеської області та Південно-західний апеляційний господарський суд повної дезінфекції приміщень. За твердженням апелянта, представники відповідача останній час майже щоденно відвідували адміністративну будівлю, де розташовані Господарський суд Одеської області та Південно-західний апеляційний господарський суд, брали участь у судових засіданнях, знайомились з матеріалами справи та подавали документи процесуального характеру тощо.

Відповідач вважає, що у нього виникли об`єктивні перешкоди для реалізації у повному обсязі своїх процесуальних прав і обов`язків сторони по справі, зокрема через необхідність вжиття заходів для лабораторного підтвердження відсутності у представників відповідача збудників гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зараження якою могло відбутись в адміністративній будівлі, де розташовані Господарський суд Одеської області та Південно-західний апеляційний господарський суд під час можливого контакті із носієм збудника вказаної хвороби.

Розглянувши під час судового засідання від 30.06.2020 дане клопотання колегія суддів дійшла висновку про його необґрунтованість та відхилення з наступних підстав.

За приписами ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р. (зі змінами та доповненнями) "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня на усій території України установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

У свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.

Колегія суддів відзначає, що апеляційне провадження у даній справі відкрито 14.01.2020, розгляд справи неодноразово переносився, у тому числі й у зв`язку із запровадженням на усій території України карантину.

Колегія суддів зазначає, що за приписами ч.4 ст. 197 ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Отже, відповідач не був позбавлений можливості скористатися своїм правом на участь у судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Проте, свої правом не скористався.

У даному випадку участь представників учасників справи в судовому засіданні, призначеному ухвалою суду від 19.06.2020 на 30.07.2020 обов`язковою не визнавалась, про що безпосередньо доводилось до відома учасників справи в резолютивній частині згаданої ухвали суду.

Колегія суддів відзначає, що жодних перешкод у реалізації представниками відповідача своїх прав на участь у судовому засіданні не було, оскільки 29.07.2020 у приміщеннях Господарського суду Одеської області та Південно-західного апеляційного господарського суду проведено дезінфекцію приміщень, а 30.07.2020 суд апеляційної інстанції працював у звичайному режимі, учасники справи мали можливість безперешкодно відвідувати будівлю суду, у тому числі задля участі у судовому засіданні, про що свідчить, зокрема участь представника позивача у судовому засіданні від 30.07.2020 по даній справі.

До того ж, слід відзначити, що судом не вимагалось лабораторного підтвердження відсутності у представників відповідача збудників гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 задля допуску у приміщення суду та участі у судовому засіданні.

Відповідачем у заяві про відкладення розгляду справи не наведено жодних обставин неможливість вирішення спору у судовому засідання від 30.07.2020, а сама лише неможливість прибуття у судове засідання представника відповідача не є доведеною та не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Крім того, судова колегія відзначає, що у випадках неможливості явки в судове засідання представника учасника справи, учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно ст. 56, 60, 61 ГПК України з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Застосовуючи на підставі частини 1 статті 3, частини 2, 4 статті 11 ГПК України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, колегія суддів зауважує, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989). Відтак, скаржник, який добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язаний слідкувати за перебігом розгляду справи за його участю, крім того, зобов`язаний утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу (стаття 43 ГПК України) (схожу правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/9555/16).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30.03.2020 (який набрав чинності 02.04.2020) Розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України доповнено п. 4, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

У відповідності до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 №731-IX, який набрав чинності 17.07.2020, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання апелянта та можливість розгляду справи за відсутності його представників.

Також судом апеляційної інстанції 04.03.2020 отримано клопотання від апелянта про зупинення провадження у справі в якому він просить зупинити провадження у справі №916/1743/18 до набрання законної сили рішення по справі №916/3786/19.

В обґрунтування даного клопотання апелянт зазначає, що предметом розгляду у справі №916/3786/19 є встановлення нікчемності договору про внесення змін до договору оренди від 20.09.2005 укладеного з ТОВ «ЯХТ КЛУБ «ОДЕСА-2009», задоволення судом заявлених у даній справі вимог, як вважає скаржник, матиме для відповідача та третьої особи (Фонду) юридичні наслідки передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України, а саме не створення вказаним договором та підписаним на його виконання актом приймання-передачі, жодних наслідків для його підписантів, крім тим, що пов`язані з його недійсністю.

На думку заявника, визнання судом у даній справі допустимим доказом виникнення з 01.03.2016 на його підставі між позивачем та відповідачем договірних відносин після здійснення приймання-передачі, вказаного у акті приймання-передачі державного нерухомого майна, після задоволення заявлених у справі №916/3786/19 позовних вимог про застосування в порядку визначеному ст. 216 ЦК України правових наслідків недійсності нікчемного правочину матиме наслідком скасування судом касаційної інстанції будь-якого рішення суду у даній справі, якщо суд під час її вирішення визнає допустимим доказом та прийме до уваги підписаний 01.03.2016 між позивачем та відповідачем акт приймання-передачі.

Розглянувши дане клопотання колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч. 5 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом і оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні по господарській справі, викликана наявністю однієї з передбачених в законі обставин, які перешкоджають здійснювати її розгляд.

Підстава, передбачена пунктом 5 частини 1 статті 227 ГПК України, виникає в процесі тоді, коли ухвалення рішення можливе після підтвердження фактів, що мають преюдиціальне значення для даної справи, в іншій справі, яка розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Зупинення провадження допускається лише тоді, коли розглядати справу далі неможливо. Ця підстава зупинення застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Ця неможливість полягає в тому, що обставини, які є підставою позову або заперечень проти нього, є предметом дослідження в іншій справі, і рішення суду у цій справі безпосередньо впливає на вирішення спору.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/2739/19.

У разі застосування наведеної правової норми за вимогами статті 234 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині ухвали повинно бути зазначено, зокрема, обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

Подібний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №904/3935/18, від 29.04.2020 у справі №903/611/19, від 18.05.2020 у справі № 905/1728/14-908/4808/14.

Предметом позову у справі №916/3786/19 є вимога ОСОБА_1 , який є учасником ТОВ „Морський клуб ТЦФ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській про застосування до Договору від "--.--.-р." про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005 р., укладеного з ТОВ "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009", наслідків недійсності нікчемного правочину після встановлення його нікчемності.

У той же час, предметом спору у справі №916/1743/18 є вимога Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) до ТОВ "Морський клуб ТЦФ" про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за договором оренди №ДФ-28 від 20.09.2005.

З огляду на предмети спорів у вищенаведених справах, колегія суддів не вбачає об`єктивної неможливості розгляду справи №916/1743/18 до вирішення справи №916/3786/19, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду по справі №916/1743/18.

До того ж, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/5425/18 та від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання апелянта про зупинення провадження у справі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі №916/1743/18 за апеляційною скаргою учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 підлягає закриттю, виходячи з наступного.

За змістом частин 1, 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 статті 129 Конституції України).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункт 3 пункту 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 № 11-рп/2007).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".

Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Відповідно до статті 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією із засад судочинства, яка застосовується виходячи з принципу верховенства права, змагальності, рівності всіх учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Згідно із ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 6 ст. 4 ГПК України жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу, що законодавством передбачений виключний перелік суб`єктів, які вправі оскаржити в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду у випадку наявності підстав для цього. Визначаючи коло вказаних суб`єктів, законодавство передбачає попередню участь апелянта у справі з певним процесуальним статусом, за винятком випадків, коли рішення стосується прав та обов`язків скаржника, який не брав участь у справі.

Відповідно до частини 1 статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Зазначена стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже частина 1 статті 254 ГПК України передбачає право особи, яка не брала участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення, яким, зокрема розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову.

При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, яка не брала участі у справі повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, чинний господарський процесуальний кодекс передбачає необхідність з`ясування апеляційним господарським судом наявності правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі; чи вирішено місцевим господарським судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване ним рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Слід враховувати, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Встановивши зазначені вище обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (частина 2 статті 50 Господарського процесуального кодексу України) та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 904/897/19.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, суд апеляційний інстанції закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Так в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що ОСОБА_1 є засновником відповідача ТОВ "МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ" з 2004 року та на момент ухвалення 12.07.2019 оскаржуваного судового рішення, його учасником з часткою 70% статутного капіталу. На думку апелянта, укладення додаткових угод до договору оренди, на підставі яких позивачем нараховано та заявлено до стягнення заборгованість з орендної плати, відбулося з порушенням корпоративних прав ОСОБА_1 , як учасника товариства, зокрема права на участь в управлінні справами товариства шляхом вирішення питань щодо укладення значних правочинів на суму, що перевищує 100 000 грн, віднесених статутом товариства до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

За твердженням апелянта, вирішення судом першої інстанції питання про стягнення з відповідача заборгованості за додатковими угодами, укладеними директором відповідача на підставі Статуту, але з явним перевищенням наявних у нього статутних обмежень щодо укладення значних правочинів, свідчить про вирішення оскаржуваним рішенням питання віднесеного Законом та Статутом відповідача до виключної компетенції вищого органу управління товариства - загальних зборів, а отже й про порушення корпоративного права скаржника на управління відповідачем, які полягають у виключному праві учасників товариства на загальних зборах вирішувати питання надання дозволу, оформленого рішенням загальних зборів учасників, на укладення значного правочину, пов`язаного з внесенням змін до договору оренди, шляхом укладення додаткових угод до нього сума яких перевищує 100 000 грн, наслідком чого стало погіршення майнового стану товариства, що вплинуло на корпоративні права його учасників, зокрема скаржника.

Скаржник також зазначає, що покладення судом першої інстанції на відповідача обов`язку щодо виконання умов укладених з перевищенням повноважень договорів, призвело до зменшення розміру дивідендів, що підлягають сплаті учасникам відповідача за наслідками його господарської діяльності.

ОСОБА_1 також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не залучив його то участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, не зважаючи на явну наявність у нього правового зв`язку зі сторонами спору та підставами заявленого позивачем позову.

Відтак, на думку апелянта, оскаржуване рішення порушує не лише матеріальні права ОСОБА_1 , не залученого до участі у справі, а й його процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції має вирішити питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі.

Отже, ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване ним рішення місцевого господарського суду у цій справі порушує його корпоративні права на управління ТОВ "Морський клуб ТЦФ" та на отримання дивідендів, а також порушує його процесуальні права бути учасником справи.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають:

- при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

- з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Так, предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості, пені, та трьох відсотків річних за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №ДФ-28 від 20.09.2005, укладеним між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ "Морський клуб ТЦФ", предметом якого є майно, балансоутримувачем якого є ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту).

Отже, спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем як юридичною особою та суб`єктом господарювання умов договору оренди рухомого майна в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів.

Позивачем та відповідачем у цій справі є сторони договору: орендодавець та орендар.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, орендарем за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №ДФ-28 від 20.09.2005 є юридична особа - ТОВ «Морський клуб ТЦФ». В той же час, ОСОБА_1 не є стороною цього договору. Договір не спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ОСОБА_1 , а права та обов`язки ОСОБА_1 як учасника ТОВ «Морський клуб ТЦФ» встановлюються законом та статутом цього товариства, а не договором.

Відповідно до статті 80 ЦК України, в якій наведене поняття юридичної особи, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом частин 1 та 2 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язанням усім належним їй майном.

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (частина 3 статті 96 ЦК України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що юридична особа, суб`єкт господарювання як сторона зобов`язальних (договірних) правовідносин несе відповідальність за договірними зобов`язаннями самостійно.

З огляду на викладене у спірних правовідносинах відповідальною за невиконання зобов`язань зі своєчасної та повної сплати орендних платежів за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №ДФ-28 від 20.09.2005 є саме сторона цього договору - ТОВ «Морський клуб ТЦФ» як юридична особа.

Отже, спір у цій справі є спором, що виник при виконанні ТОВ «Морський клуб ТЦФ» договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №ДФ-28 від 20.09.2005 у господарській діяльності. Цей спір не має ознак корпоративного, взагалі не стосується корпоративних відносин та корпоративних прав учасників ТОВ «Морський клуб ТЦФ».

Спір виник саме із зобов`язальних відносин щодо сплати ТОВ «Морський клуб ТЦФ» орендних платежів, тобто щодо виконання господарських зобов`язань, і не впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 як учасника цього товариства, який відповідно до частини 3 статті 96 ЦК України не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи. Тобто ОСОБА_1 як учасник ТОВ «Морський клуб ТЦФ» не є учасником цих спірних правовідносин.

Наведене також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 13.03.2019 у справі №916/3245/17.

Відтак, оскаржуване рішення у цій справі не впливає на права, обов`язки та/або інтереси ОСОБА_1 як учасника ТОВ «Морський клуб ТЦФ», не створює для нього як суб`єкта в корпоративних відносинах та носія корпоративних прав будь-яких прав чи обов`язків.

Колегія суддів відзначає, що оскаржуване рішення не несе для учасників відповідача, в тому числі і для ОСОБА_1 негативних наслідків, оскільки ухвалене безпосередньо щодо ТОВ «Морський клуб ТЦФ» та не стосується корпоративних прав його учасників, в тому числі прав учасників на отримання дивідендів від господарської діяльності товариства, можливість отримання яких та їх розмір залежить перш за все від наслідків господарської діяльності товариства як суб`єкта господарювання, від отриманого прибутку товариства.

Щодо твердження ОСОБА_1 про обставини укладення додаткових угод до договору оренди посадовою особою відповідача з перевищенням повноважень, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вони взагалі не стосуються спірних правовідносин, дійсність додаткових угод не є предметом спору, не була предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі та не досліджувалися судом першої інстанції при її вирішенні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правового зв`язку між рішенням місцевого господарського суду від 13.11.2019 у цій справі та скаржником - учасником ТОВ «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1

Також суд звертається до аналогічних позицій викладених Верховним Судом у постановах від 25.11.2019 по справі №916/1302/18 та від 21.07.2020 по справі №916/1288/19.

За відсутності будь-якого правового зв`язку між судовим рішенням у цій справі та скаржником сам по собі статус останнього як одного з учасників відповідача не наділяє таку особу процесуальним правом на оскарження судового рішення у цій справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2020 по справі №916/1288/19.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі.

Так, пунктом 3 частини 1 статті 264 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо, зокрема, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/7523/15-г, від 12.11.2018 у справі № 21/358-06-11049, від 30.01.2019 у справі № 47/66-08, від 25.04.2019 у справі № 5004/639/12 , від 18.04 2019 у справі № 916/2179/17, від 12.08.2019 у справі № 909/1190/17 та від 19.09.2019 у справі № 910/17558/18.

З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2019 у справі №916/1743/18 слід закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 264 ГПК України, оскільки судом апеляційної інстанції після відкриття апеляційного провадження встановлено, що оскаржуваним рішенням господарського суду питання про права, інтереси та/або обов`язки учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 232-236, 264 ч.1 п.3, 281, 286-288 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Закрити апеляційне провадження у справі №916/1743/18 за апеляційною скаргою учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2019.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою складання даної ухвали є 31.07.2020.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Таран С.В.

Суддя Філінюк І.Г.