ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2020 р. Справа№ 910/503/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

секретар судового засідання - Нікітенко А.В.

за участю представників:

від позивача: адвокат Северук В.О.;

від відповідачів: 1. адвокат Соловей С.М.;

2. представник Кондратенко Я.І.

від третьої особи: засновник Коваль Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 (повний текст складено та підписано 27.04.2020)

у справі № 910/503/20 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія"

до 1) Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня"

2) Київської обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київської обласної ради про:

- зобов`язання Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київської обласної ради погодити Товариству з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" один примірник акту про наявність та розмір заборгованості від 26.09.2019 (тристоронній) у розмірі 14 046 858,95 грн.;

- зобов`язання Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київської обласної ради включити кредиторську заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за енергоносій (природний газ) в розмірі 14 046 858,95 грн. до затвердженої форми передавального акту (згідно з додатком 2 до рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 № 603-29-VII) для подальшого його затвердження Київською обласною радою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставини ухилення відповідачів 1, 2 від підписання акту про наявність та розмір заборгованості у розмірі 14 056 858,95 грн. за одержаний енергоносій (природний газ), який був використаний на котельні, що перебуває у нього на балансі по вул. Багговутівська, 1 у м. Києві. Також позивач посилається на відмову відповідачів 1, 2 включити спірну заборгованість до затвердженої форми передавального акту при проведенні перетворення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/503/20 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" про зобов`язання погодити один примірник акту про наявність та розмір заборгованості від 26.09.2019 (тристоронній) у розмірі 14 046 858,95 грн.; зобов`язання включити кредиторську заборгованість за енергоносій (природний газ) в розмірі 14 046 858,95 грн. до затвердженої форми передавального акту (згідно з додатком 2 до рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 № 603-29-VII) для подальшого його затвердження Київською обласною радою - відмовлено, залишено за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 4 204,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" звернулось до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить, прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/503/20 та ухвалити нове, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" задовольнити у повному обсязі а саме: зобов`язати Комунальний заклад Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київську обласну раду сьомого скликання погодити один примірник акту про наявність та розмір заборгованості від 26.09.2019 (тристоронній) у розмірі 14 046 858,95 грн. Товариству з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія", зобов`язати Комунальний заклад Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київську обласну раду сьомого скликання включити кредиторську заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за енергоносій (природний газ) в розмірі 14 046 858,95 грн. до затвердженої форми передавального акту (згідно з додатком 2 до рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 № 603-29-VII) для подальшого його затвердження Київською обласною радою, як це передбачено п. 5.2 і п. 5.3., рішення Київської обласної ради сьомого скликання від 25.07.2019 № 603-29-VII, стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київську обласну раду сьомого скликання, пропорційно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" суму сплаченого судового збору у розмірі 4 204,00 грн. та витрат на правничу допомогу.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, господарський суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення взяв на себе не притаманні йому повноваження, чим порушив ст. 236 ГПК України та не застосував ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання".

Скаржник вважає, що враховуючи наявність рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, скаржник при розгляді справи в суді першої інстанції надав вичерпні докази наявності заборгованості в сумі 14 046 858,95 грн., тому судом були порушені ст.ст. 73-75 ГПК України, а щодо існування законного інтересу про який вказує суд, то він прямо передбачений ч.3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання".

Скаржник, в обґрунтування позовних вимог, посилається на обставини ухилення першого та другого відповідачів від підписання акту про наявність та розмір заборгованості у розмірі 14 056 858,95 грн. за одержаний енергоносій (природний газ), який був використаний на котельні, що перебуває у нього на балансі по вул. Багговутівській, 1 у м. Києві.

Також скаржник посилається на відмову першого та другого відповідача включити спірну заборгованість до затвердженої форми передавального акту при проведенні реорганізації шляхом перетворення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня".

Скаржник зауважує що рішення у справах № 910/5009/19 та у справі № 910/15488/19 свідчать про те, що вони набули статусу первинних документів у бухгалтерському обліку першого відповідача, згідно із ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та включені першим другим відповідачем до затвердженої форми передавального акта, згідно із додатком 2 до рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 № 603-29-VII. Ці суми прямої заборгованості за матеріалами вказаних справ підтверджують правову позицію скаржника та слугує прямим доказом отримання ТОВ "Київцентртепло" цих комунальних послуг, але осторонь залишається борг за спожиті обсяги природного газу, що обліковується за даними у першого відповідача на суму в розмірі 14 046 858,95 грн. та у сукупності і розумінні до п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" входять до послуг постачання та розподілу природного газу, постачання та розподіл електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Скаржник зазначає, що Комунальному підприємству "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради не було передано з боку першого відповідача нежитлового приміщення площею 192,7 кв.м, вартість якого становить 1 305 900,00 грн., ані інше приміщення, яке орендувалось ТОВ "Київцентртепло" площею 190,0 кв.м по вул. Багговутівській, 1 м. Київ, яке згідно із висновком про вартість майна на момент оцінки 16.09.2014 становить 757 220,00 грн. (два висновки наявні у матеріалах справи). Таким чином, два приміщення, які надавались в оренду першим відповідачем орендарям спочатку ТОВ "Київцентртепло" та наступному ТОВ "Еско-Експерт", це зовсім різні об`єкти нерухомого майна, що входять у склад цілісного майнового комплексу, який належить першому відповідачу. В середині цих приміщень знаходиться індивідуальне визначене майно з інвентарними номерами та залишковою балансовою вартістю, яке так і залишилось неприйнятим на баланс КП "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради.

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/503/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/503/20 та призначено справу розгляду у судовому засіданні 02.07.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" постановлено:

"Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"."

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 р. № 500 встановлено:

"1. У постанові Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 45, ст. 1451, № 46, ст. 1477) - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 480:

"2) у пункті 1 цифри і слово "22 червня" замінити цифрами і словом "31 липня"."

24.06.2020 від третьої особи через відділ канцелярії суду надійшов відзиві на апеляційну скаргу, у якому зазначено про те, що позивач, звертаючись до Господарського суду міста Києва з позовом у справі № 910/503/20, намагається здобути подвійну вигоду, а саме: продовжує бути стягувачем з виконання рішення у справі № 910/3752/18 та додатково покласти обов`язок із сплати кредиторської заборгованості на першого та другого відповідача. Позивач безпідставно посилається на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" № 2711-VI від 23.06.2005, оскільки цей закон регулював відносини щодо врегулювання заборгованості за природний газ, спожитий до 01.01.2013. Також третя особа вказує на те, що ані перший, ані другий відповідач не брав участь в управлінні та здійсненні господарської діяльності ТОВ "Київцентртепло" за час виникнення боргів, то положення ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

24.06.2020 від другого відповідача через відділ канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, якому другий відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 залишити без змін, вказує на те, що судом правильно встановлено, що позивачем не надано жодного доказу, який би свідчи про те, що Київська обласна рада є стороною будь-яких господарсько-договірних відносин з позивачем та жодного доказу в підтвердження суми заборгованості і підстав з яких Київської обласної ради виникли зобов`язання щодо включення кредиторської заборгованості в розмірі 14 046 858,95 грн. до затвердженої форми передавального акту. У позовній заяві не йдеться про захист порушеного права позивача щодо стягнення коштів за спожитий природний газ, оскільки фактично його право захищено рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, як це вимагається у статті 16 ЦК України. Заявляючи вимоги про зобов`язання вчинити дії шляхом оформлення та підписання акту позивач прагне не лише допомогти ся вчинення дій з боку відповідачів щодо документального оформлення заборгованості, але одночасно вирішити спір щодо правонаступництва в порядку ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", що виходить за межі заявленого предмета позову (про зобов`язання вчинити дії). В оренду було надано не вже житлове приміщення, а тільки його частину, яке не є цілісним майновим комплексом та нерухоме майно - обладнання котельні, тому при розгляді позовних вимог необхідно враховувати правовий статус майна і застосування до нього відповідних норм.

Другий відповідач вказує на те, що задоволення позову про оформлення чи підписання акту з визначенням в ньому обсягу заборгованості є нічим іншим, як встановленням юридичного факту, яких входить до підстав позову що саме по собі не захищає порушене право на отримання плати за поставлений газ, тобто фактично встановлення фактів щодо можливості заміни сторони виконавчого провадження № АСВП: 57561461, з виконання рішення у справі № 910/3752/18. Київська обласна рада та Комунальний заклад Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" не мали жодних господарсько-договірних відносин з ТОВ "Центральна газопостачальна компанія", отже у Київської обласної ради відсутня кредиторська заборгованість перед ТОВ "Центральна газопостачальна компанія", таким чином, Київська обласна рада не може погодити примірник акту про наявність та розмір заборгованості від 26.09.2019 у розмірі 14 046 858,95 грн. отже, твердження скаржника про порушення вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є незрозумілим та виходить за межі позовних вимог.

Слід зазначити, що суд першої інстанції не встановлював норму ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" неконституційною, а лише дійшов висновку, що у зв`язку із обставинами справи дана норма буде суперечити принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності.

24.06.2020 від першого відповідача через відділ канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про те, що на момент звернення позивача до першого відповідача та подання ним позовної заяви, останній не є балансоутримувачем газової котельні та наявного у ній обладнання, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 1. Про суму заборгованості та про підстави з яких у першого відповідача виникли зобов`язання щодо виконання прохальної частини позовної заяви позивача, останнім не надано доказів, які свідчили б про факти порушення прав на які посилається позивач і як це передбачають довести сторонами норми ГПК України, тому задовольняти вимоги позивача не має правових підстав, з урахуванням того, що право позивача вже захищено рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі № 910/3752/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2020 відкладено розгляд справи № 910/503/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 на 22.07.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 22.07.2020 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 скасувати, вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 22.07.2020 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, зокрема, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник другого відповідача у судовому засіданні 22.07.2020 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, зокрема, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи у судовому засіданні від 15.04.2020 надав додаткові пояснення по суті спору, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали оскарження, доводи апеляційної скарги, доводи відзивів на апеляційну скаргу, заслухавши представників позивача, відповідачів та третьої особи, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено господарським судом першої інстанції, із чим погоджується колегія суддів апеляційного господарського суду, 25.07.2019 Київською обласною радою сьомого скликання прийнято рішення за № 603-29-VII "Про реорганізацію Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня".

Пунктом 1 Рішенням Київської обласної ради сьомого скликання № 603-29-VII від 25.07.2019 вирішено припинити у зв`язку із реорганізацією Комунальний заклад Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" (ідентифікаційний номер 01993701) шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня".

Відповідно до п. 2 Рішення Київської обласної ради сьомого скликання № 603-29-VII від 25.07.2019 вирішено створити комісію з реорганізації Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та затвердити її склад.

Підпунктом 3.1 пункту 3 зазначеного вище Рішення встановлено, що Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" є правонаступником майна, всіх прав та обов`язків Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня".

Згідно із п. 3.2 зазначеного вище Рішення визначено, що строк заявлення кредиторами своїх вимог становить 2 місяці з дні оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня".

Пунктом 4 зазначеного вище Рішення визначено, затвердити форму передавального акту згідно з Додатком 2 та зобов`язано комісію з реорганізації Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" користуватися затвердженою формою.

У п. 5 зазначеного вище Рішення визначено, Голові комісії з реорганізації Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня":

п. 5.1. Протягом трьох робочих днів з дати прийняття цього рішення письмово повідомити державного реєстратора про рішення щодо припинення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня", подати документи, необхідні для внесення до Єдиного державного реєстру відповідних записів.

п. 5.2. вжити всіх можливих заходів щодо виявлення кредиторів та боржників і письмово повідомити їх про припинення юридичної особи.

п. 5.3. Після закінчення двомісячного строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог, скласти передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо усіх зобов`язань Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" стосовно всіх кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, що оскаржуються сторонами, подати його на затвердження Київській обласній раді.

п. 5.7. подати на затвердження до Київської обласної ради передавальний акт, складений відповідно до пункту 4 цього рішення.

Згідно відомостей, розміщених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, строк визначений Київською обласною радою для заявлення кредиторами своїх вимог до Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" визначено до 12.10.2019.

Комунальний заклад Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" до 02.10.2019 був балансоутримувачем нежитлових приміщень (котельні) по вул. Багговутівська, буд. 1, м. Київ та на підставі договору оренди нерухомого майна, що перебуває в спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області за № 20/14 від 27.10.2014, вказані приміщення (котельня) нежитлові приміщення (котельня) передані в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло".

Так, 19.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" укладено договір № 06/794-17 на постачання природного газу.

Згідно із рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, яке набрало законної сили, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" є боржником перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за використані енергоносії (природний газ) у розмірі 14 169 319,16 грн.

На виконання вказаного рішення у справі № 910/3752/18 приватним виконавцем Крайчинським С.С. 31.10.2018 відкрито виконавче провадження № АСВП: 57561461.

В подальшому, згідно із договором № 2524/10-05 від 21.11.2018 вказані приміщення (котельня) було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Еско-Експерт".

На підставі ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" (первісний боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еско-Експерт" (новий боржник) 17.01.2019 укладено тристоронній договір № 01/19 про переведення боргу, відповідно до умов якого, первісний боржник переводить на нового боржника часткове грошове зобов`язання у розмірі 350 000,00 грн, що виникло на підставі договору № 06/794-17 від 19.09.2017 (внаслідок допущення прострочення виконання зобов`язань з оплати спожитого природного газу у період жовтень 2017 - березень 2018 року).

Як вказує позивач та вбачається із наявного у матеріалах справи листування, а саме: з листа № 2709-09/2019 від 27.09.2019 станом на вересень 2019р. рішення у справі № 910/3752/18 не виконано. Заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за спожитий природний газ становить 14 046 858,95 грн.

27.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" звернулось із листом (заявою) № 2709-09/2019 до Голови Київської обласної ради та Голови комісії з припинення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" про затвердження та підписання трьохстороннього акту про наявну заборгованість у розмірі 14 046 858,95 грн. перед постачальником природного газу, з метою погодження порядку погашення заборгованості з оплати спожитих енергоносіїв з боку балансоутримувача котельні (її частини) за адресою: вул. Багговутівська, буд. 1, м. Київ.

У заяві № 2709-09/2019 від 27.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" просило Голову Київської обласної ради та Голову комісії з припинення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" затвердити міжвідомчою комісією суму прямої заборгованості за використаний природний газ, вказану у акті (14 046 858,95 грн) станом на 26.09.2019 та провести його повну оплату власнику ресурсу природного газу (позивачу); не приймати жодних рішень про передачу майна розташованого за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська 1 (котельні, її частини) на баланс іншому балансоутримувачу до моменту повного і остаточного розрахунку за спожиті обсяги природного газу, які були використані з ресурсу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія", і які станом на 27.07.2019 є неоплаченими у розмірі 14 046 858,95 грн.

Київська обласна рада листом від 30.10.2019 за № 2703/10-02 повідомила позивача щодо наявності рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, яке набрало законної сили та щодо відкриття 31.10.2018 виконавчого провадження з виконання рішення у справі № 910/3752/18, у якому боржником за борговими зобов`язаннями за спожитий у період з жовтня 2017 по лютий 2018 року природний газ є Товариство з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло".

Листом № 1997 від 31.10.2019 Комунальний заклад Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" повідомив позивача про відсутність заборгованості перед орендарями майна розташованого за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська 1 (котельні).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи викладене та наступне.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Звертаючись до господарського суду позивач обгрунтовує порушення його прав та інтересів реорганізацією Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня", майно (котельня по вул. Багговутівська, буд. 1) яке перебувало на балансі у Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" вибуло з володіння та користування і було передане Комунальному некомерційному підприємству Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня". Станом на час прийняття рішення про припинення Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" існує неоплачена заборгованість у розмірі 14 046 858,95 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за спожиті котельнею (по вул. Багговутівська, буд. 1) обсяги природного газу, а тому у відповідності до приписів ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" останнє стає правонаступником орендаря за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Зазначена норма передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії, а її застосування може мати наступні наслідки: суб`єкт господарювання, якому надано в користування цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, стає боржником за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно. Тобто, попередній користувач майна залишається власником майна (майнових прав вимоги до споживачів теплової енергії), а новий користувач несе тягар боргових зобов`язань попереднього користувача, що призводить до одержання попереднім користувачем прибутку за рахунок нового користувача.

Правонаступництвом є перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Воно може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов`язки того суб`єкта, якому вони належали раніше. Таке правонаступництво має місце у разі спадкування, припинення юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки із збереженням самого зобов`язання (в даному випадку між Комунальним закладом Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня").

У главі 47 "Поняття зобов`язання. Сторони у зобов`язанні" Цивільного кодексу України термін "зобов`язання" вживається у вузькому сенсі для позначення конкретного правового зв`язку між кредитором та боржником. Оскільки договір може містити, а в договорах в сфері підприємницької діяльності - зазвичай містить комплекс прав та кореспондуючих їм обов`язків, то кредитора та боржника можна виявити тільки у простому зобов`язальному правовідношенні (наприклад, у грошовому зобов`язанні), а не в межах договору загалом. Таким чином, глава 47 Цивільного кодексу України регулює порядок заміни сторони в одному зобов`язальному правовідношенні, а не сторони в договорі (зобов`язанні в широкому сенсі).

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Заборгованість за спожиті енергоносії котельнею по вул. Багговутівська, буд. 1, у розмірі 14 046 858,95 грн. перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, яка виникла у Товариства з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за договором № 06/794-17 на постачання природного газу від 19.09.2017.

Також матеріалами справи встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" використовувало нежитлові приміщення (котельні) по вул. Багговутівська, буд. 1 на підставі договору оренди нерухомого майна, що перебуває в спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області за № 20/14 від 27.10.2014.

Закон України "Про внесення змін до статті 22 Закону України "Про теплопостачання" ухвалювався з метою підсилення фінансової дисципліни теплопостачальних та/або теплогенеруючих організацій та додаткового забезпечення майнових прав постачальників енергоносіїв.

Системно-логічне та телеологічне (цільове) тлумачення норм частин 3 - 5 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" дає підстави для висновку про те, що вони утворюють цілісний механізм захисту майнових прав постачальника енергоносіїв і не встановлюють відповідальності власника цілісного майнового комплексу майна (індивідуально визначеного майна) з вироблення теплової енергії.

Законодавцем вводяться такі три гарантії постачальника енергоносіїв:

- правонаступництво в частині боргових зобов`язань попереднього користувача (частина 3);

- договори про постачання та транспортування енергоносіїв укладаються з правонаступниками реорганізованої теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації виключно за умови погодження порядку погашення заборгованості з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання за попередній період (частина 4);

- учасник (засновник) теплопостачальної або теплогенеруючої організації у разі прийняття рішення про її ліквідацію забезпечує погашення боргу такої організації перед постачальниками енергоносіїв (частина 5).

Таким чином, правонаступництво, яке визначається ч. 3 ст. 22 Закону "Про теплопостачання" може виникати лише при реорганізації суб`єкта господарювання - користувача на підставі договорів оренди, концесії, тощо) цілісного майнового комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії. Положеннями частини 5 закріплюється субсидіарна відповідальність учасника (засновника) теплопостачальної або теплогенеруючої організації за її зобов`язаннями, а також визначено, що такий учасник (засновник) має розраховуватися за борговими зобов`язаннями при ліквідації такого суб`єкта. Вказана норма є справедливою, адже саме учасник (засновник) юридичної особи приймає обов`язкові для суб`єкта господарювання рішення та повинен нести відповідальність за свої рішення.

При цьому, у випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим їх власником є різні особи) відбудеться перехід зобов`язань до нового суб`єкта, а відтак і зміна особи (кінцевого учасника (власника), який забезпечуватиме гарантію, передбачену частиною 5 такої норми.

За таких обставин здійснення правонаступництва на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про теплопостачання" буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об`єктів теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 ГК України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/5082/18, від 20.03.2019 у справі № 910/7715/18, від 28.03.2019 у справі № 910/5095/18, від 08.05.2019 у справі № 910/5080/18.

Так, як вбачається із матеріалів справи, згідно із актом приймання-передачі рухомого та нерухомого майна від 02.10.2019 газову котельню та обладнання, які розташовано за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 1 було передано з балансу Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" на баланс Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що наведена норма ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" (у визначеній в п. 3.1 частині) свідчить про протиправне втручання у право власності власника цілісного майнового об`єкта, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до положень цивільного законодавства правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 Цивільного кодексу України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 Цивільного кодексу України).

Власником нежитлових приміщень (котельні) по вул. Багговутівська, буд. 1, які знаходились в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" та перебували на балансі Комунального закладу Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня", є Київська обласна рада, а підставою передачі нежитлових приміщень (котельні) по вул. Багговутівська, буд. 1 в користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" був договір оренди нерухомого майна, що перебуває в спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області за № 20/14 від 27.10.2014, який станом на дату укладення, не передбачав можливості обтяження такого майна відносинами правонаступництва в частині боргових зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" щодо сплати коштів за спожиті енергоносії, а оскільки ані перший, ані другий відповідач не брали участі в управлінні та здійсненні господарської діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" за час виникнення боргів, то положення ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (п. 3 рішення Конституційного Суду України від 30.05.2001 № 7-рп/2001).

Положеннями Цивільного та Господарського кодексу України визначена цивільно-правова (господарсько-правова) відповідальність, основними ознаками якої є те, що підставою відповідальності учасника відносин є вчинене ним правопорушення, а такий учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов`язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення (ст. 218 ГК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Наведені норми визначають обов`язок особи самостійно нести відповідальність за взятими зобов`язаннями, хоча і передбачають можливість звільнення від відповідальності чи заміну зобов`язаної сторони.

Загальним правилом є неможливість покладення обов`язку боржника на третю особу не інакше як за волею такої особи, чи заміни у визначеному порядку в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов`язків), чи такої заміни, яка слідує за передачею певного активу (права) (наприклад, власник нерухомого майна, яке перебуває в оренді, автоматично стає зобов`язаною стороною за зобов`язаннями орендаря).

Отже, враховуючи те, що заборгованість за енергоносії (природний газ) у розмірі 14 046 858,95 грн виникла у Товариства з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" за договором № 06/794-17 на постачання природного газу від 19.09.2017, у зв`язку із неправомірною поведінкою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київцентртепло" (ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України), що встановлено зокрема рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, а тому її правонаступництво до відповідача 1 суперечитиме принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності.

Окрім того, як на підставу своїх позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" посилається на норми Постанови Кабінету Міністрів України № 191 "Про затвердження порядку підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії" від 22.02.2006 (надалі - Постанова).

Відповідно до п. 1 Постанови визначено, що цей Порядок визначає процедуру підтвердження сум дебіторської і кредиторської заборгованості учасників розрахунків, яка підлягає погашенню на умовах, установлених Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

У преамбулі Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" зазначено, що він визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу. Метою цього Закону є сприяння поліпшенню фінансового становища підприємств паливно-енергетичного комплексу, запобіганню їх банкрутству та підвищенню рівня інвестиційної привабливості шляхом урегулювання процедурних питань та впровадження механізмів погашення заборгованості, надання суб`єктам господарської діяльності права їх застосування, визначення порядку взаємодії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, розпорядників бюджетних коштів із суб`єктами господарської діяльності щодо застосування механізмів погашення заборгованості.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" передбачено, що дія Закону поширюється на підприємства паливно-енергетичного комплексу, а також інших учасників розрахунків, які мають або перед якими є заборгованість, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії.

До учасників розрахунків пунктом 1.3 статті 1 указаного Закону віднесено: підприємства паливно-енергетичного комплексу, суб`єктів господарської діяльності, розпорядників коштів державного та місцевих бюджетів, державні цільові фонди, Державний комітет України з державного матеріального резерву, правонаступників ліквідованих фондів, що були передбачені законодавством, розпорядників цільового галузевого фонду створення ядерно-паливного циклу Міністерства палива та енергетики України, які мають дебіторську або кредиторську заборгованість та здійснюють заходи щодо її погашення на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1.4 статті 1 Закону до заборгованості відноситься сума коштів, підтверджена учасниками розрахунків на розрахункову дату, яка: 1) підлягає сплаті за товари, роботи (послуги), спожиті у процесі виробництва (видобутку), передачі (транспортування) та/або постачання енергоносіїв, відповідно до укладених договорів або з інших підстав, передбачених законом, у тому числі суми пені, штрафних та фінансових санкцій, але не сплачена; 2) є податковим боргом та підлягає сплаті, але не сплачена, до бюджетів усіх рівнів та державних цільових фондів, у тому числі ліквідованих; 3) підлягає сплаті, але не сплачена, до цільового галузевого фонду створення ядерно-паливного циклу Міністерства палива та енергетики України; 4) передбачена видатками бюджетів усіх рівнів, але не отримана суб`єктами господарської діяльності, у тому числі за пільгами та субсидіями, для сплати за спожиті енергоносії; 5) підлягає сплаті і виникла внаслідок відсутності у Державному бюджеті України минулих років видаткових статей або передбачення видатковими статтями часткового фінансування видатків для розрахунків за енергоносії, у тому числі за пільгами та субсидіями (трансфертами), спожиті підприємствами, організаціями, закладами та установами, які фінансуються з бюджетів усіх рівнів; 6) є заборгованістю казенних підприємств, у тому числі тих, які були казенними станом на 1 січня 2011 року, за зобов`язаннями з оплати електричної енергії у розмірі станом на 1 липня 2011 року, що є непогашеними на дату набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань врегулювання заборгованості за електричну енергію".

Відповідно до п. 1.8. статті 1 указаного Закону, розрахункова дата - дата фіксації учасниками розрахунків сум кредиторської та дебіторської заборгованостей, що належать до погашення з використанням передбачених цим Законом механізмів. Розрахунковою датою встановлюється 1 січня 2013 року, а для казенних підприємств, у тому числі тих, які були казенними станом на 1 січня 2011 року, за зобов`язаннями з оплати електричної енергії - 1 липня 2011 року.

Отже, Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" та Постановою Кабінету Міністрів України № 191 "Про затвердження порядку підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії" від 22.02.2006 регулюються правовідносини щодо врегулювання заборгованості, яка виникла станом на 01.03.2013.

Із змісту рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18 вбачається, що заборгованість виникла у період 2017-2018 років.

У зв`язку з вищенаведеним суд дійшов висновку, що заборгованість яка виникла у період 2017-2018 років не може підпадати під правове регулювання Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, статтею 58 Конституції України встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Разом з тим, вказаному положенню Основного Закону дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.99 N 1-рп/99, яким, зокрема, визначено, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

При винесенні рішення у даній справі Господарський суд також виходить із того, що за змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

При цьому за частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) 1996 ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Суд зазначає, що у кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Враховуючи викладене, у даному випадку, інтерес позивача який стосується визнання балансоутримувачем заборгованості за спожитий природний газ котельнею (її частиною) за адресою: вул. Багговутівська, буд. 1, м. Київ ) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України, однак, позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що перший відповідач є стороною будь-яких господарсько-договірних відносин з позивачем та жодного доказу в підтвердження суми заборгованості і підстав з яких у першого відповідача виникли зобов`язання щодо включення кредиторської заборгованості в розмірі 14 046 858,95 грн. до затвердженої форми передавального акту.

Також у позові не йдеться про захист порушеного права позивача щодо стягнення коштів за спожитий природний газ, оскільки фактично його право захищено рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18, як це вимагається у статті 16 Цивільного кодексу України, а заявляючи вимоги про зобов`язання вчинити дії шляхом оформлення та підписання акта позивач прагне не лише домогтися вчинення дій з боку відповідачів щодо документального оформлення заборгованості, але й одночасно вирішити спір щодо правонаступництва в порядку ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", що, на думку суду, виходить за межі заявленого предмета позову (про зобов`язання вчинити дії).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що задоволення позову про оформлення чи підписання акта з визначенням в ньому обсягу заборгованості є нічим іншим, як встановленням юридичного факту, який входить до підстав позову, що саме по собі не захищає порушене право на отримання плати за поставлений газ, а ініціювання розгляду такої справи має на меті встановлення преюдиціальних обставин (фактів) для визнання за ним в подальшому права покласти обов`язок з виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі № 910/3752/18 на відповідачів.

Враховуючи викладене, такий спосіб захисту права не є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки не може забезпечити поновлення прав позивача внаслідок його невідповідності змісту порушеного права та характеру спірних правовідносин (Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі № 905/1926/16), заявлений спосіб захисту позивачем не містить у собі вимоги про задоволення прав та інтересів позивача, та є не передбаченою законом формою втручання у господарські відносини, що свідчить про невідповідність заявленого способу захисту визначеним законом, тобто позивачем заявлено вимоги, які спрямовані на встановлення факту правомірності та визнання існування права вимоги до відповідачів, тобто фактично встановлення фактів щодо можливості заміни сторони виконавчого провадження № АСВП: 57561461, з виконання рішення у справі № 910/3752/18.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується зі висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна клінічна лікарня" та Київської обласної ради про зобов`язання погодити Товариству з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" один примірник акту про наявність та розмір заборгованості від 26.09.2019 (тристоронній) у розмірі 14 046 858,95 грн. та зобов`язання включити кредиторську заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" за енергоносій (природний газ) в розмірі 14 046 858,95 грн до затвердженої форми передавального акту (згідно з додатком 2 до рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 № 603-29-VII) для подальшого його затвердження Київською обласною радою, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 у справі № 911/3474/17 та для задоволення апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/503/20.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія", згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/503/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/503/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія".

4. Справу № 910/503/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 29.07.2020.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім