УХВАЛА

м. Київ

21.07.2020Справа № 910/5825/20

За позовом Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління

до Акціонерного товариства «РБС Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Інвест Строй»

про стягнення 142 250,00 грн

Суддя Удалова О.Г.

Секретар судового засідання Дьогтяр О.О.

представники учасників справи:

прокурор Касяненко Д.М. (за посвідченням № 052472 від 25.03.2019)

від позивача Кольцов Ю.В. (офіцер юридичної групи у порядку самопредставництва)

від відповідача Лесь Ю.І. (довіреність № 15 від 08.01.2020, адвокат)

від третьої особи Пономаренко К.П. (адвокат за ордером АА № 1033094 від 17.06.2020)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2020 року Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України (далі - прокуратура) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління (далі - Східне ТКЕУ, позивач) до Акціонерного товариства «РБС Банк» (далі - АТ «РБС Банк», відповідач) про стягнення 142 250,00 грн.

В обґрунтування поданого нею позову прокуратура зазначила, що між Східним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням (як замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Інвест Строй» (як генпідрядником) був укладений договір підряду № 169/2018/169 від 21.06.2018. Належне виконання генпідрядником його зобов`язань за вказаним договором підряду було забезпечене банківською гарантією № 168-19Г від 14.01.2019, наданою відповідачем - АТ «РБС Банк». Вважаючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Інвест Строй» порушило умови договору підряду, Східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління звернулось до АТ «РБС Банк» з вимогою сплатити гарантійну виплату в розмірі 142 250,00 грн. Враховуючи, що відповідачем не відшкодована заявлена сума, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 142 250,00 грн у судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2020, після усунення прокуратурою недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/5825/20 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 18.06.2020, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Інвест Строй» (далі - ТОВ «Капітал Інвест Строй», третя особа).

09.06.2020 до суду надійшли подані відповідачем відзив на позовну заяву, клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду господарської справи № 922/4100/19, а також клопотання про залишення позову без розгляду.

15.06.2020 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника.

17.06.2020 до суду надійшла подана прокуратурою відповідь на відзив.

У той же день, 17.06.2020, до суду надійшли подані третьою особою письмові пояснення та клопотання про відкладення розгляду справи.

18.06.2020 судом відкладено розгляд справи на 02.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 повідомлено Східне ТКЕУ, як позивача, ТОВ «Капітал Інвест Строй», як третю особу, про наступне судове засідання, призначене на 02.07.2020.

19.06.2020 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив.

02.07.2020 до суду надійшли подані прокуратурою заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання про відмову у прийнятті судом письмових пояснень третьої особи у зв`язку з порушенням процесуального строку на їх подання, а також заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду.

У судовому засіданні 02.07.2020 судом оголошено перерву до 21.07.2020.

14.07.2020 до суду надійшло клопотання позивача про участь у справі в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою суду від 16.07.2020.

15.07.2020 до суду надійшли подані позивачем заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та залишення позову без розгляду.

20.07.2020 до суду надійшли подані прокуратурою заперечення на пояснення третьої особи.

21.07.2020 до суду надійшли подані відповідачем письмові пояснення щодо представництва прокуратура у даній справі.

У судовому засіданні 21.07.2020 судом було розглянуто клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Представники прокуратури та позивача проти задоволення вищевказаного клопотання заперечували.

Представники відповідача та третьої особи підтримали подане відповідачем клопотання.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши подану відповідачем заяву про залишення позову без розгляду, суд зазначає таке.

Подане відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду обґрунтоване тим, що згідно з положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може здійснювати представництво в суді законних інтересів держави лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

«Неналежність захисту» може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З урахуванням викладеного відповідач вважав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідач вважав, що сам лише факт відсутності звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту своїх прав та інтересів. Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки, інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Відповідач зазначає, що предметом позову у даній справі є стягнення з АТ «РВС Банк» за гарантією № 168-19Г від 14.01.2019, що видана на забезпечення виконання зобов`язань за договором підряду № 169/2018/169 від 21.06.2018, укладеним між Східним ТКЕУ та ТОВ «Капітал Інвест Строй».

При цьому, звертаючись з даною позовною заявою в інтересах держави, прокурор вказує, що Східне ТКЕУ неналежним чином здійснює захист державних інтересів, що полягає у незверненні з відповідним позовом до суду. Приводом для звернення прокурора з позовом до суду став лист-відповідь Східного ТКЕУ № 516/ю/510 від 17.04.2020, в якому позивач повідомляє, що ним заходи відносно стягнення коштів за гарантією з АТ «РВС банк» в судовому порядку не проводились у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору, інформацією щодо вжиття Міністерство оборони України заходів зі стягнення зазначених коштів Східне ТКЕУ не володіє. Таким чином, Міністерством оборони України не повідомило причин, які перешкоджають йому самостійно захистити свої інтереси, а прокурор не з`ясував цих причин і не повідомив їх суду. Доказів направлення звернення до Міністерства оборони України прокурором суду не надано. Доказів відсутності коштів для сплати судового збору в Східного ТКЕУ прокурором також не надано.

Натомість, я вказує відповідач, позивач - Східне ТКЕУ та Міністерство оборони України відповідно до положень чинного законодавства наділені правом і мають можливість самостійно захищати порушені, невизнані або оспорювані права та законні інтереси, у т. ч. шляхом звернення до суду.

Враховуючи викладене, відповідач вважав, що позов підлягає залишенню його без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України, як такий, що поданий особою, яка не має процесуальної дієздатності.

У запереченнях, поданих до суду 02.07.2020, прокуратура зазначила, що вважає твердження відповідача наслідком помилкового розуміння господарського процесу та ролі й функцій органів прокуратури в цілому.

Посилаючись на п. 2 Рекомендації Rес (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, прокуратура вказувала, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Крім того, прокуратура посилалась на практику Європейського Суду з прав людини, в якій вказаний суд звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009. заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку: «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

З огляду на викладене прокуратура зазначила, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та просторі відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Станев проти Болгарії» (8іапеу V. Виїдала), заява № 36760/06, п. 230. ЕСНК. 2012). Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Валчлі проти Франції», заява № 35787/03, п. 29, від 26.07.2007).

Таким чином, прокуратура вважала, що участь прокурора у судових процесах є державною функцією прокуратури, що визначена на конституційному рівні, а в даному випадку прокурор не виступає альтернативним суб`єктом звернення до суду, і прокурор також не набуває статусу позивача у провадженні. Виконуючи субсидіарну роль, а не альтернативну, прокурор має самостійний статус у провадженні і згідно норм ГПК України не виступає стороною у справі, а виступає як самостійний орган з самостійним статусом.

Заперечуючи проти правомірності поданого відповідачем клопотання, прокуратура також вказала, що на виконання ст. 164 ГПК України прокурором разом з позовною заявою додано всі необхідні докази, на яких гртуються позовні вимоги, у тому числі запит і відповідь на нього Східного ТКЕУ про причини не подання позову самостійно. Ці обставини описані у позовній заяві, а також ці обставини і підтверджують факт бездіяльності посадових осіб Східного ТКЕУ щодо неподання позовної заяви до суду. Окрім того, посилаючись на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 910/3486/18, прокуратура вказувала, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Таким чином, Верховним Судом зазначено, що прокурор має встановити і довести суду підстави для звернення до суду з позовом, тобто сам факт бездіяльності або неналежного захисту органом державних інтересів. Причини ж з яких такий захист не здійснюється не впливають на підстави звернення прокурора з позовом, а тому доказуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, прокуратура вважала необґрунтованим та безпідставним клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та просила відмовити у його задоволенні.

У запереченнях, поданих 15.07.2020, позивач вказав, що в позовній заяві Військової прокуратури Південного регіону України було детально та чітко викладено всі заходи досудового врегулювання даного спору між Східним ТКЕУ та АТ «РВС Банк», а також аргументовано необхідність у представництві інтересів держави в особі Східного ТКЕУ в суді з посиланням як на норми матеріального права, так і об`єктивні обставини з наданням відповідних доказів. Основним аргументом був письмовий доказ - лист Східного ТКЕУ від 17.04.2020 № 516/ю/510 у відповідь на запит Військової прокуратури Південного регіону України від 16.04.2020 № 3-6-1264/12вих.-20, в якому зазначалось про неможливість самостійного захисту інтересів Східного ТКЕУ щодо виплати грошових коштів за банківською гарантією від 14.01.2019 № 168-19Г в суді, у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору. До поданих ним заперечень позивач також долучив кошторис Східного ТКЕУ на 2020 рік, з якого вбачається, як вказує позивач, що грошові кошти на сплату судового збору позивачу взагалі не було виділено у 2020 році.

Крім того, позивач вказав, що відповідно до Положення про Східне ТКЕУ, затверджене наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 09.11.2016 № 300, Східне ТКЕУ є територіальним органом військового управління Збройних Сил України і призначене для реалізації у військах (силах), дислокованих у в межах його відповідальності, державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, реалізації пріоритетних напрямків розвитку військової інфраструктури, будівництва (реконструкції) та капітального ремонту військових об`єктів, з метою підтримання військ (сил) у стані високої бойової та мобілізаційної готовності, а на юридичну групу Східного ТКЕУ покладено завдання здійснювати захист інтересів держави в особі Східного ТКЕУ, проводити претензійну діяльність та представляти інтереси держави в суді.

У той же час, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Позивач зазначав, що незважаючи на те, що Східне ТКЕУ є територіальним органом військового управління Збройних Сіл України, воно, водночас, не є органом державної влади. В даному випадку, відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», Міністерство оборони України є нейтральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Господарська діяльність Східним ТКЕУ щодо укладення та виконання господарських договорів здійснюється в межах кошторисних призначень за рахунок Державного бюджету. Зазначені призначення виділяються на виконання плану військового будівництва за рішенням Міністерства оборони України. Таким чином, Східне ТКЕУ у договірних зобов`язаннях відповідає коштами, що належать Державі в особі Міністерства оборони України, а значить і кошти, які Східне ТКЕУ недоотримує внаслідок невиконання всіма контрагентами своїх договірних зобов`язань, є збитками Держави в особі Міністерства оборони України.

Враховуючи викладене, позивач вважав, що порушення банком-гарантом його обов`язку здійснити гарантійну виплату Східному ТКЕУ створило порушення інтересів і Міністерства оборони України, а тому звернення з даним позовом прокуратури є правомірним.

У письмових поясненнях, поданих 21.07.2020, відповідач вказав, що Східне ТКЕУ не є суб`єктом владних повноважень, адже не наділене владними управлінськими функціями, а тому прокурор не наділений повноваженнями представництва в суді законних інтересів держави в особі позивача в порядку Закону України «Про прокуратуру». Водночас, Міністерство оборони України не було визначено прокуратурою як позивач у справі.

Відповідач зазначив, що за приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» № 7 від 23.03.2012, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Проте, відповідач вказував, що в порушення вищенаведених норм закону, прокурором не надано до суду повідомлення, яке адресоване позивачу, про намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Східного ТКЕУ, а лист № 3-6-1264/12вих.-20 від 16.04.2020 не підтверджує вищезазначеного.

З огляду на викладене, відповідач вважав подане ним клопотання про залишення позову без розгляду обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Оцінюючи обґрунтованість поданого відповідачем клопотання та правомірність заперечень прокуратури та позивача, суд керувався таким.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Матеріали справи свідчать, що Військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України був складений лист № 3-6-1264/12вих.-20 від 16.04.2020 до Міністерства оборони України та Східного ТКЕУ. У вказаному листі прокуратура просила повідомити, чи вживались Міністерством оборони України та Східним ТКЕУ заходи щодо стягнення коштів за банківською гарантією № 168-18Г від 14.01.2019 після повторної відмови АТ «РБС Банк» від виплати гарантійної суми, а також просила надати копії відповідних документів на підтвердження зазначених обставин.

У відповідь на вищевказаний лист Східне ТКЕУ повідомило прокуратуру листом № 516/ю/510 від 17.04.2020 про те, що після повторної відмови АТ «РБС Банк» здійснити гарантійну виплату подальші заходи, зокрема подання позову, управлінням щодо стягнення цих коштів не вчинялись у зв`язку з відсутністю грошових коштів на сплату судового збору. Управління також повідомило про відсутність у нього відомостей щодо вжиття Міністерством оборони України заходів, спрямованих на стягнення вказаних грошових коштів.

Дослідивши вищевказане звернення прокуратури (лист № 3-6-1264/12вих.-20 від 16.04.2020), суд встановив, що:

- матеріали справи не містять доказів направлення листа № 3-6-1264/12вих.-20 від 16.04.2020 вказаним адресатам;

- у листі прокуратури № 3-6-1264/12вих.-20 від 16.04.2020 зазначена інша банківська гарантія, ніж та, що є підставою даного позову, а саме у листі вказана банківська гарантія № 168-18Г від 14.01.2019, у той час, як позовні вимоги в межах даного позову ґрунтуються на банківській гарантії № 168-19Г від 14.01.2019;

- у листі прокуратури № 3-6-1264/12вих.-20 від 16.04.2020 відсутнє повідомлення адресатів про намір звернутись до суду з відповідним позовом, а лише викладене прохання про надання запитуваних відомостей.

Суд зазначає, що відсутність повідомлення Східного ТКЕУ та Міністерства оборони України про намір звернутись з відповідним позовом до суду, подання якого обумовлене невиконанням АТ «РБС Банк» його зобов`язань за банківською гарантією № 168-19-Г від 14.01.2019, є порушенням імперативного припису ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, суд зазначає, що, як визнає і сам позивач, Східне ТКЕУ є територіальним органом військового управління Збройних Сил України та одночасно не є органом державної влади, а Міністерство оборони України є органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Однак, даний позов поданий не в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, як її органу виконавчої влади, а в інтересах Східного ТКЕУ, яке не є ані органом державної влади, ані орган місцевого самоврядування ані іншим суб`єктом владних повноважень, що суперечить імперативному припису ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» № 7 від 23.03.2012, господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави. При цьому слід звертати увагу на те, що згідно з абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому частиною другою або третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Слід враховувати, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

У випадках неправильного визначення прокурором позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 ГПК (позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано) повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Якщо господарський суд помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, в якій неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 ГПК (позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано).

Окрім наведених роз`яснень судом також врахована правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18, згідно з якою бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13.06.2017 по справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Суд зазначає, що лист № 3-6-1264/12вих.-20, який прокуратура вважає попереднім зверненням в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», складений 16.04.2020, а позов направлений до суду засобами поштового зв`язку 22.04.2020, отже, навіть якби прокуратура вмістила у вказаний лист попередження про намір звернутись до суду з позовом, проміжок часу, що минув між складенням такого листа (16.04.2020) та зверненням до суду (22.04.2020), не може вважатись розумним строком, протягом якого компетентний орган не вчинив дій, спрямованих на захист інтересів держави, чим зумовив правомірне звернення до суду прокуратури.

Верховний Суд у вищевказаній постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Такого ж висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 19.02.2019 у справі № 925/226/18.

Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України інтересів держави в особі Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління в межах даного спору, а отже, наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 4 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Згідно з ч. 2 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

З огляду на залишення судом даного позову без розгляду суд також залишає без розгляду клопотання про зупинення провадження у даній справі та залучення до участі у справі іншого позивача.

Щодо розподілу судового збору суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

З огляду на викладене, суд роз`яснює, що сплачений прокуратурою судовий збір за розгляд даного позову може бути провернутий прокуратурі за її відповідним клопотанням на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 226, ст.ст. 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд

УХВАЛИВ:

Позов Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління до Акціонерного товариства «РБС Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Інвест Строй», про стягнення 142 250,00 грн залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з 21.07.2020 та може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені ст.ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст ухвали складено та підписано 30.07.2020.

Суддя О.Г. Удалова