РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2020Справа № 910/4237/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В., розглянувши матеріали господарської справи у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП"

про стягнення 342 479,99 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП" заборгованості за договором про надання послуг №26/09-18 від 26.09.2018 у розмірі 342479,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №26/09-18 від 26.09.2018.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.03.2020 зазначену позовну заяву залишив без руху, встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

10.04.2020 через канцелярію суду позивачем подано заяву про усунення недоліків, допущених при поданні до суду даного позову.

Враховуючи, що позивачем було усунуто недоліки, допущені при поданні до суду позову, позовна заява відповідає вимогам, викладеним у ст.ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відкриття провадження у справі.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.04.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/4237/20, постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

15.05.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла на виконання вимог ухвали суду від 14.04.2020 довідка про стан заборгованості відповідача за договором №26/09-18 від 26.09.2018.

09.10.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що у договорі №26/09-18 від 26 вересня 2018 року про надання послуг відсутній підпис та печатка ТОВ «КОВІ ГРУП» в особі директора ОСОБА_1 Також, відповідач звертає увагу на не належність наданих позивачем доказів, а саме товарно-транспортних накладних, актів наданих послуг. Окрім того, відповідачем заявлено про сплив позовної давності, посилаючись на встановлений ст. 315 Господарського кодексу України шестимісячний строк для пред`явлення перевізником позову до вантажовідправників та вантажоодержувачів.

10.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти заяви відповідача про сплив строку позовної давності для пред`явлення позову, оскільки ч. 3 ст. 925 Цивільного кодексу України встановлено про застосовування до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, позовної давності в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач в позовній заяві, 26.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП" (надалі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" (надалі - перевізник, позивач) було укладено договір №26/09-18 про надання послуг (далі - договір), відповідно до умов якого замовник зобов`язався надавати для перевезення вантажі, а перевізник приймати їх обсяги та за номенклатурою згідно ТТН та доставляти їх до пункту призначення (п. 1.1 договору).

За доводами позивача, які викладені в позовній заяві, останнім протягом вересня -жовтня 2018 року на виконання умов договору ТОВ "АЗОВ СКАН ТРАНС" було здійснено перевезення вантажу замовника, що підтверджується товарно - транспортними накладними №9995 від 17.10.2018, №1063 від 27.09.2018, №1130 від 02.10.2018, №1137 від 02.10.2018, №1150 03.10.2018, №1162 03.10.2018, №1169 від 03.10.2018, №1205 від 05.10.2018, №1228 від 08.10.2018, №1234 від 08.10.2018, №1235 від 08.10.2018, №1245 від 09.10.2018, № 1274 від 10.10.2018, №1275 від 10.10.2018, № 1287 від 11.10.2018, №1305 від 12.10.2018, №1209 від 06.10.2018, №1233 від 08.10.2018, №1272 від 10.10.2018, №1276 від 10.10.2018, №1308 від 12.10.2018.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору, сторонами складено Акти надання послуг №1328 від 12.10.2018 на суму 252301,00 грн, № 1436 від 16.10.2018 на суму 17 248,00, № 1487 від 17.10.2018 на суму 19 012,00 грн, що в загальному розмірі становить 288 561,00 грн, копії яких містяться в матеріалах справи.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджує, що відповідачем зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг виконано не в повному обсязі, у зв`язку із чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 203 570,80 грн, враховуючи здійснення відповідачем часткової оплати боргу у розмірі 84 990,20 грн.

Позивач направив на адресу відповідача претензію №11/12/18-01 щодо виконання умов договору про надання послуг №26/09-18 від 26.09.2018.

Оскільки відповідачем не здійснено повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 203 570,80 грн, пені у розмірі 105 334,75 грн, 3% річних у розмірі 16 838,06 грн та інфляційні у розмірі 16 737,38 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з положенням ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що між сторонами було укладено договір щодо надання послуг з перевезення, відповідно до якого позивач зобов`язався здійснити перевезення вантажу, а відповідач - оплатити надані послуги.

При цьому, дослідивши надані позивачем копії договору №26/09-18 від 26.09.2018 про надання послуг та Специфікації № 1 до договору №26/09-18 від 26.09.2018, судом встановлено, що договір та Специфікація № 1 підписані лише з боку позивача - ТОВ "АЗОВ СКАН ТРАНС".

В той же час, відповідач не зазначив щодо факту укладення договору №26/09-18 від 26.09.2018 сторонами, при цьому, звернув увагу на відсутність підпису та печатки відповідача в особі директора ОСОБА_1

Також, судом взято до уваги, що у договорі №26/09-18 від 26.09.2018 замовником є Товариство з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС", а перевізником - Товариство з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП", при цьому, у позовній заяві позивач стверджує, що ним як перевізником за договором було надано послуги перевезення вантажу, а у відповідача як замовника за договором виник обов`язок з оплати наданих послуг.

Таким чином, суду дійшов висновку, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами у письмовій формі договору надання послуг №26/09-18 від 26.09.2018.

Поряд з цим, Специфікація № 1 від 26.09.2018 до договору №26/09-18 від 26.09.2018, яка наявна в матеріалах справи, також не містить підпису уповноваженої особи відповідача.

Отже, з урахуванням вище наведеного, суд не приймає наданий позивачем договір №26/09-18 від 26.09.2018 та Специфікацію №1 як належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, існування між позивачем та відповідачем правовідносин з надання послуг перевезення, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Окрім того, в матеріалах справи міститься копія претензії позивача до відповідача №11/12/18-01 щодо виконання умов договору про надання послуг №26/09-18 від 26.09.2018.

В підтвердження направлення претензії на адресу відповідача позивач надав копію експрес-накладної №4065 від 11.12.2018.

Відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, розрахунковий документ - (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) видається відправникові з додержанням вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" і підтверджує факт надання послуги відділенням зв`язку.

Згідно з п.п. 59, 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази направлення претензії вих. № 11/12/18-01 судом встановлено, що відповідно до змісту наданої позивачем копії експрес-накладної №4065 від 11.12.2018 одержувачем є приватна особа ОСОБА_1 , а в графі тип відправлення зазначається про направлення документів.

Втім, з наявної експрес-накладної №4065 від 11.12.2018, якою здійснювалось направлення поштового відправлення, не можливо встановити про направлення саме претензії вих. № 11/12/18-01, опис вкладення до вказаного поштового відправлення відсутній, а тому претензія позивача вих. № 11/12/18-01 не може бути прийнята судом як належний доказ повідомлення про наявність у відповідача заборгованості за договором №26/09-18 від 26.09.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Частинами 1-3 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, не підтверджують існування між сторонами договірних відносин, а тому сторонами не обумовлено у письмовому вигляді предмет, вартість послуг, порядку розрахунків, а також відповідальність у вигляді пені за порушення строків виконання договірних зобов`язань.

При цьому, судом взято до уваги положення ч. 2 та ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Матеріали справи не містять доказів направлення примірника договору надання послуг № 26/09-18 від 26.09.2018 на адресу відповідача.

Разом з тим, судом взято до уваги наявні в матеріалах справи Акти надання послуг 1328 від 12.10.2018, № 1436 від 16.10.2018, № 1487 від 17.10.2018, які містять найменування юридичних осіб, підписи осіб та скріплені печатками підприємств, проте, у вказаних актах існує посилання на основний договір з покупцем та рахунки на оплату, які також містять підставу - основний договір з покупцем.

Таким чином, з наданих позивачем Актів надання послуг не можливо встановити на підставі якого саме договору було складено вказані акти, так і не можливо встановити умови обумовлені сторонами щодо надання транспортних послуг, які зазначені у вказаних документах.

Окрім того, судом встановлено, що в Акті надання послуг №1487 від 17.10.2018 на суму 19 012,00 грн відсутній підпис та печатка відповідача, належних доказів направлення на адресу відповідача Акту надання послуг №1487 від 17.10.2018 матеріали справи не містять.

Також, позивач стверджує, що надав відповідачу послуги з перевезення вантажу, які були прийняті відповідачем, що підтверджується товарно-транспортними накладними №9995 від 17.10.2018, №1063 від 27.09.2018, №1130 від 02.10.2018, №1137 від 02.10.2018, №1150 03.10.2018, №1162 03.10.2018, №1169 від 03.10.2018, №1205 від 05.10.2018, №1228 від 08.10.2018, №1234 від 08.10.2018, №1235 від 08.10.2018, №1245 від 09.10.2018, № 1274 від 10.10.2018, №1275 від 10.10.2018, № 1287 від 11.10.2018, №1305 від 12.10.2018, №1209 від 06.10.2018, №1233 від 08.10.2018, №1272 від 10.10.2018, №1276 від 10.10.2018, №1308 від 12.10.2018.

У запереченнях відповідач звертає увагу, що товарно-транспортні накладні не містять відтиску печатки відповідача та містять інформацію про замовника - «ХОЗХИМСЕРВИС», а автомобільним перевізником вказано «АЗОВ СКАН ТРАНС ЧЕРЕЗ КОВИ ГРУП», а отже із товарно-транспортних накладних встановити про надання послуг перевезення відповідачем на замовлення позивача не вбачається можливим.

Нормативно-правовим актом, який визначає права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників, є Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997.

Відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 (далі - Правила), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Розділом 11 Правил врегульовані правила оформлення документів на перевезення. Пунктом 11.1 цього розділу визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники (п.п. 11.3., 11.4. Правил).

Таким чином, встановлення товарно-транспортних накладних як належних доказів надання послуг відповідачу залежить від відповідності їх змісту до визначених сторонами умов та Правил перевезення.

Однак, всупереч наданих пояснень позивача, які викладені в обґрунтуванні позовних вимог, надані товарно-транспортні накладні містять: найменування перевізника: «АЗОВ СКАН ТРАНС ЧЕРЕЗ КОВИ ГРУП» та замовника: «ХОЗХИМСЕРВИС», а отже не вбачається можливим однозначно ідентифікувати замовника, перевізника, належність підписів водія та/або експедитора. Крім того, товарно-транспортні накладні не засвідчені печаткою ТОВ «КОВИ ГРУП», що також не дає можливості встановити особу перевізника.

Також, в матеріалах справи наявні реєстри по перевезенню вантажів, які складені перевізником ТОВ «АЗОВ СКАН ТРАНС» підписані та скріплені печаткою позивача. Проте суд не приймає вказані реєстри як належні докази встановлення особи перевізника, оскільки такі документи складені та скріплені печаткою лише однією стороною - позивачем ТОВ «АЗОВ СКАН ТРАНС».

Частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок позивача довести обставини, на які він посилається, визначений у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи встановлені судом обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору надання послуг з перевезення вантажу №26-09-18 від 26.09.2018, що є підставою позову та встановлення неналежного виконання відповідачем умов договору, який за твердженням позивача укладений між сторонами.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення сторонами договору надання послуг №26-09-18 від 26.09.2018, враховуючи, що судом не прийнято надані позивачем до матеріалів справи докази надання останнім послуг перевезення, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості на підставі вказаного правочину.

Також, матеріали справи містять докази часткової оплати відповідачем боргу у розмірі 85 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: №102 від 30.11.2018 на суму 20000,00 грн, №159 від 27.12.2018 на суму 30 000,00 грн, №312 від 05.06.2019 на суму 15 000,00 грн, №330 від 12.07.2019 на суму 5 000,00 грн, № 334 від 23.07.2019 на суму 5 000,00 грн, №336 від 21.08.2019 на суму 10 000,00 грн.

Так, із зазначених вище платіжних доручень вбачається про здійснення ТОВ «КОВІ ГРУП» оплати на користь ТОВ «АЗОВ СКАН ТРАНС», проте суд звертає увагу, що у призначенні платежу вказано: «згідно договору перевезення вантажу», а отже встановити на підставі яких рахунків та актів, та за який період було здійснено оплати не є можливим.

Вирішуючи питання щодо наявних у справі доказів, господарський суд враховує інститут допустимості засобів доказування (ст. 77 ГПК України), згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Мета судового дослідження доказів полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення юридичних фактів , що мали місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд відбирає для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, обставини на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи, що позивачем не доведено належними доказами про вчинення дій щодо надання послуг відповідачу з перевезення вантажу та укладення між сторонами договору №26/09-18, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором про надання послуг №26/09-18 від 26.09.2018 у розмірі 203 570,80 грн.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" пені, 3% річних та інфляційних є похідними від вимог про стягнення основного боргу, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача в цій частині.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Водночас, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Оскільки, судом встановлено необґрунтованість позовних вимог ТОВ «АЗОВ СКАН ТРАНС», то позовні вимоги не підлягають задоволенню саме з вказаних підстав, а тому заявлена відповідачем заява про застосування позовної давності розгляду не підлягає.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені вище обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП".

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000, 00 грн, то суд зазначає, що відповідно до ст. 129 ГПК України у разі відмови в позові, судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Крім того, відповідачем заявлено вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" витрат на оплату правової допомоги у розмірі 44 577,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП". (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Мазуренко Войтюк та партнери» (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги.

В підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано Акт приймання-передачі наданих послуг правової допомоги від 27.05.2020, в якому міститься детальний розрахунок виконаних робіт та затраченого часу адвоката, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 27.05.2020 на суму 44 577,00 грн, копії посвідчення адвоката Мазуренка С.С. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №6069/10, копія ордеру №599960 від 27.05.2020, а також детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, відповідно до якого загальна сума понесених витрат адвокатом становить 16 636 грн та у разі відмови у позові гонорар адвокату у розмірі 10% від ціни позову.

Дослідивши подані документи, судом встановлено, що матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом Мазуренко С.С. послуг, наведених у поданому детальному описі наданих послуг по справі №910/4237/20.

Судом враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04, п.269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Проте, із наданих відповідачем доказів не вбачається, що витрати у розмірі 44 577,00 грн (враховуючи предмет та підстави позовних вимог у справі, обставини даної справи та її складність) мають характер необхідних, а їх розмір є розумним та виправданим (як обов`язкової умови для відшкодування таких витрат іншою стороною).

Водночас, враховуючи заперечення позивача, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, а також враховуючи, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Таким чином, за наведених обставин суд вважає за необхідне зменшити заявлену суму за надання правничої допомоги відповідачу у справі № 910/4237/20 до 10 000,00 грн, яка підлягає стягненню з позивача.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" (71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, ВУЛИЦЯ ХАЛТУРІНА, будинок 51; ідентифікаційний код 39597599) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОВІ ГРУП" (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРА АНТОНОВИЧА, будинок 51, офіс 1405; ідентифікаційний код 42122002) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Дата складення повного тексту рішення: 24.07.2020.

Суддя О.В. Гулевець