РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2020 р.Справа № 910/12465/18

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС

Контракт"

про перегляд за нововиявленими обставинами рішення

від 16.01.2019р. по справі №910/12465/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС

Контракт"

до Антимонопольного комітету України

про визнання частково недійним рішення №315-р від 21.06.2018 р.

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Вовчик О.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/12465/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійним рішення №315-р від 21.06.2018 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі №910/12465/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 та постановою Верховного Суду від 29.08.2019 р., відмовлено в задоволенні позову.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" до Господарського суду міста Києва надійшла заява про перегляд рішення від 16.01.2019 р. за нововиявленими обставинами.

Ухвалою від 02.03.2020 р. відкрито провадження за нововиявленими обставинами по справі №910/12465/18, розгляд заяви призначено на 18.03.2020р.

Оскільки матеріали справи №910/12465/18 скеровані до Північного апеляційного господарського суду для розгляду апеляційної скарги на рішення від 16.01.2019 р., суд встановив, що розгляд заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами належить зупинити до повернення матеріалів справи №910/12465/18 до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 18.03.2020 р. зупинено провадження з розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі №910/12465/18 до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва.

У зв`язку з поверненням матеріалів справи №910/12465/18 до Господарського суду міста Києва, ухвалою від 16.07.2020 р. поновлено провадження за нововиявленими обставинами по справі №910/12465/18, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" про перегляд рішення від 16.01.2019 р. за нововиявленими обставинами призначено до розгляду на 29.07.2020 р.

У судовому засіданні 29.07.2020 р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" підтримав заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та підтримав позовні вимоги.

Представник Антимонопольного комітету України заперечив проти перегляду рішення за нововиявленими обставинами та проти задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт".

Як вбачається з матеріалів справи, заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами ґрунтується на наступному.

У вересні 2018 року Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до АМК про визнання недійсним рішення АМК від 21.06.2018 № 315-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення) в частині, що стосується Підприємства, а саме: пункту 1 резолютивної частини Рішення в частині визнання дій Підприємства порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 статті 50 та частиною третьою статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у схожому підвищенні цін на СВГ при його реалізації уроздріб у серпні 2017 року при тому, що аналіз ситуації на ринку спростовує наявність об`єктивних причин для вчинення таких дій, що призвело до обмеження конкуренції; підпункту 2.11 пункту 2 резолютивної частини Рішення щодо накладення на Підприємство штрафу у розмірі 3 202 735 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач в оскаржуваному рішенні неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не довів обставини, які мають значення для справи і які в Рішенні визнано встановленими, неправильно застосував норми Закону № 2210-III, зокрема частини третьої статті 6, а висновки Комітету, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи та є в багатьох випадках взаємосуперечливими.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2019, у задоволенні позову відмовлено з посиланням на відсутність передбачених статтею 59 Закону підстав для визнання Рішення АМК недійсним.

Постановою від 29.08.2019р. Верховного Суду касаційну скаргу приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 у справі № 910/12465/18 - без змін.

У березні 2020р. Приватне підприємство "ОККО-БІЗНЕС Контракт" до Господарського суду міста Києва надійшла заява про перегляд рішення від 16.01.2019 р. за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилався на те, що 28 січня 2020 року Приватне підприємство "ОККО-БІЗНЕС Контракт" отримало копію апеляційної скарги компанії GNG International Limited на Рішення від 16.01.2019р. у справі №910/12465/18. Зі змісту цієї апеляційної скарги Підприємству стало відомо про те, що в обґрунтування наявності підстав для скасування Рішення від 16.01.19 та визнання недійсним Рішення АМК GNG International Limited посилається на факт наявності домовленостей в одного з найбільших постачальників Підприємства - компанії Pegasus Logistic LTD з іншим суб`єктом (оптовим торговцем нафтопродуктами та скрапленим газом), предметом якої було утримання від здійснення поставок скрапленого газу для потреб Підприємства, зокрема в серпні 2017 року. На думку позивача, вказаний меморандум є доказом узгодження конкурентної поведінки на ринку оптової реалізації скрапленого газу, в результаті якої було обмежено можливості ПП "ОККО-Бізнес Контракт" щодо придбання скрапленого газу в потрібних йому обсягах та за найбільш вигідною ціною.

Розглянувши в судовому засіданні заяву Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт" про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 р. у справі №910/12465/18 за нововиявленими обставинами, суд дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 1 ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

З огляду на положення статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні. Вказану правову позицію наведено у Інформаційному листі №01-06/1444/16 від 22.04.2016 р. Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини".

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за умови відсутності зловживання. Однак, при цьому суд наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно тлумачити в світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує принцип верховенства права як частину спільної спадщини держав-учасниць.

Одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду (рішення Суду у справі "Брумареску проти Румунії" від 28.10.1999р.). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (рішення Суду у справі "Рябих проти Росії" від 24.06.2003; ухвала суду щодо прийнятності заяви №62608/00 "Агротехсервіс проти України"; рішення Суду у справі "Желтяков проти України" від 09.06.2011).

При цьому, норми Господарського процесуального законодавства України передбачають можливість перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Зокрема, частиною 1 ст.320 Господарського процесуального кодексу України визначено, що рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

У ч.2 вказаної статті вказано, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування наявності підстав для перегляду судового рішення у справі позивач посилався на те, що 28 січня 2020 року Приватне підприємство отримало копію апеляційної скарги компанії GNG International Limited на рішення від 16.01.2019р. у справі №910/12465/18. Зі змісту цієї апеляційної скарги Підприємству стало відомо про те, що в обґрунтування наявності підстав для скасування Рішення від 16.01.19 та визнання недійсним Рішення АМК GNG International Limited посилається на факт наявності домовленостей в одного з найбільших постачальників Підприємства - компанії Pegasus Logistic LTD з іншим суб`єктом (оптовим торговцем нафтопродуктами та скрапленим газом), предметом якої було утримання від здійснення поставок скрапленого газу для потреб Підприємства, зокрема в серпні 2017 року. На думку позивача, вказаний меморандум є доказом узгодження конкурентної поведінки на ринку оптової реалізації скрапленого газу, в результаті якої було обмежено можливості ПП "ОККО-Бізнес Контракт" щодо придбання скрапленого газу в потрібних йому обсягах та за найбільш вигідною ціною.

Оцінюючи вказані обставини, суд звертає увагу учасників судового процесу на наступне.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи. Вказану правову позицію висловлено у постанові від 21.09.2018р. по справі №924/160/16.

Першочерговим обов`язком суду є встановлення відсутності або наявності нововиявлених обставин. До нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу рішення суду. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже було оцінено господарським судом у процесі розгляду справи.

Водночас нововиявлена обставина - це юридичний факт, передбачений нормами права, який тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин; юридичний факт, що має істотне значення для правильного вирішення конкретної справи. Якби нововиявлена обставина була відома суду під час ухвалення судового акта, то вона обов`язково вплинула би на остаточні висновки суду; юридичний факт, наявний на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом; юридичний факт, який не міг бути відомим ані особі, яка заявила про це в подальшому, ані суду, що розглядав справу.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані із вимогою у цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими, а не нововиявленими обставинами.

Отже, необхідними ознаками нововиявлених обставин є: їх наявність на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; істотність таких обставин для розгляду справи. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18.05.2020р. по справі №904/8052/16.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що дійсно, до апеляційної скарги GNG International Limited на рішення від 16.01.2019р. у справі №910/12465/18 було додано копію меморандуму про співпрацю, підписаного 04.07.2017р. між компанією Pegasus Logistic LTD та компанією Eximoil Trading LTD, предметом якого, зокрема, є зобов`язання компанії Eximoil Trading LTD утриматись від встановлення договірних зв`язків та оптових поставок скрапленого газу для потреб групи "ОККО" протягом 2017 року, в обмін на відмову Pegasus Logistic LTD від конкуренції з компанією Eximoil Trading LTD у поставках для інших суб`єктів господарювання в Україні.

За результатами дослідження матеріалів справи, суд погоджується з доводами заявника про те, що фактично вказаний меморандум вказує на узгодження конкурентної поведінки на ринку оптової реалізації скрапленого газу, в результаті якої було обмежено можливості Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" щодо придбання скрапленого газу в потрібних йому обсягах та за найбільш вигідною ціною.

Вказані доводи заявника також підтверджуються копіями листів компанії GNG International Limited від 25.07.2017 та компанії Eximoil Trading LTD від 02.08.2017, доданими до апеляційної скарги GNG International Limited, відповідно до змісту яких компанія Eximoil Trading LTD відмовилася постачати скраплений газ для потреб групи "ОККО" в серпні 2017 року на будь-яких умовах.

Тобто, в результаті таких дій постачальників позивача - Pegasus Logistic LTD з іншим оптовим торговцем - Eximoil Trading LTD та іншими торговцями (як зазначено в Меморандумі), відбувся розподіл оптового ринку реалізації скрапленого газу, на якому Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" є покупцем, за колом покупців, а свобода і можливості Підприємства щодо вибору постачальників скрапленого газу та умов постачання, зокрема у серпні 2017 року, були суттєво обмежені.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вищевказаний меморандум підтверджує обставини того, що Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" змушене було придбавати скраплений газ в штучно обмеженого кола постачальників за менш вигідними цінами.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Антимонопольного комітету України № 315-р від 21.06.2018 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" прийнятим за результатами розгляду справи № 128-26.13/102-17 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції було визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ОККО-Рітейл" разом з Приватним підприємством "ОККО-Бізнес Контракт", Приватним підприємством "ОККО-Контракт", Товариством з обмеженою відповідальністю "ОККО-Схід" (надалі - група "ОККО"), Приватним підприємством "Компанія "Надежда", Товариством з обмеженою відповідальністю "Євростандарт-Автогаз", Товариством з обмеженою відповідальністю "Л.В.", Товариством з обмеженою відповідальністю "Газ постачання", Товариством з обмеженою відповідальністю "Монтажналадка", Товариством з обмеженою відповідальністю "Надежда Ритейл", Товариством з обмеженою відповідальністю "Надежда-Закарпаття" (надалі - група "Надежда"), Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпорт Транс Сервіс", Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ Ритейл", Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд Ресурс" (надалі - група "WOG" або "ВЕСТ ОІЛ ГРУП ХОЛДІНГ Б.В."), Товариством з обмеженою відповідальністю "Авантаж 7", Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторінг Груп" (надалі разом - "Оператори"), вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та частиною 3 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - "Закон №2210") у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у схожому підвищенні цін на СВГ (скраплений вуглеводневий газ) при його реалізації у роздріб у серпні 2017 року; при тому, що аналіз ситуації на ринку спростовує наявність об`єктивних причин для вчинення Операторами у Справі таких дій, що призвели до обмеження конкуренції (п. 1 резолютивної частини оскаржуваного рішення).

Підпунктом 2.11. пункту 2 резолютивної частини оскаржуваного рішення за вищезгадане порушення на позивача накладено штраф у розмірі 3 202 735 грн. (три мільйони двісті дві тисячі сімсот тридцять п`ять гривень нуль копійок).

Отже, так як підставою прийняття оспорюваного рішення відповідачем було порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та частиною 3 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у схожому підвищенні цін на СВГ (скраплений вуглеводневий газ) при його реалізації у роздріб у серпні 2017 року, та те, що аналіз ситуації на ринку спростовував наявність об`єктивних причин для вчинення Операторами у Справі таких дій, що призвели до обмеження конкуренції, наявність меморандуму про співпрацю, підписаного 04.07.2017р. між компанією Pegasus Logistic LTD та компанією Eximoil Trading LTD, предметом якого, зокрема, є зобов`язання компанії Eximoil Trading LTD утриматись від встановлення договірних зв`язків та оптових поставок скрапленого газу для потреб групи "ОККО" протягом 2017 року, в обмін на відмову Pegasus Logistic LTD від конкуренції з компанією Eximoil Trading LTD у поставках для інших суб`єктів господарювання в Україні, є юридичним фактом, що має істотне значення для правильного вирішення справи, та якщо остання була б відома суду під час ухвалення судового акта, та могла б вплинути на остаточні висновки суду

Отже, суд дійшов висновку, що обставини, покладені позивачем в обґрунтування заяви про перегляд рішення, дійсно вказують на наявність нововиявлених обставин, які існували під час ухвалення рішення, проте, не були відомі учасниками справи, що є достатньою підставою для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019р. у справі №910/12465/18 у порядку ст.ст.320, 325 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Згідно зі ст.30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов`язкові для виконання рішення про: визнання факту недобросовісної конкуренції; припинення недобросовісної конкуренції; офіційне спростування за рахунок порушника поширених ним неправдивих, неточних або неповних відомостей; накладання штрафів; закриття провадження у справі.

Статтею 3 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" визначено, що відносини, пов`язані захистом від недобросовісної конкуренції, регулюються цим Законом, Законом України "Про захист економічної конкуренції", Законом України "Про Антимонопольний комітет України", Паризькою конвенцією про охорону промислової власності від 20 березня 1883 року, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, іншими актами законодавства, виданими на підставі законів чи постанов Верховної Ради України.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст.60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено. Рішення Антимонопольного комітету України, адміністративної колегії Антимонопольного комітету України та державного уповноваженого Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду міста Києва. Рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарських судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення (ст.59 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість тверджень позивача про наявність підстав для визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України № 315-р від 21.06.2018 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" в частині, що стосується позивача, а саме: пункт 1 резолютивної частини Рішення Антимонопольного комітету України № 315-р від 21.06.2018 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" в частині визнання дій Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт" порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 статті 50 та частиною 3 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які полягали у схожому підвищенні цін на СВГ при його реалізації у роздріб у серпні 2017 року при тому, що аналіз ситуації на ринку спростовує наявність об`єктивних причин для вчинення таких дій, що призвело до обмеження конкуренції; підпункт 2.11 пункту 2 резолютивної частини Рішення Антимонопольного комітету України № 315-р від 21.06.2018 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" щодо накладення на Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" штрафу у розмірі 3 202 735, 00 грн.

При цьому, суд виходить з того, що в рішенні № 315-р від 21.06.2018 Антимонопольний комітет України визначив, що товарними межами досліджуваного ринку є скраплений вуглеводневий газ (СВГ) в якості моторного пального, що реалізується у роздріб, а порушенням, за вчинення якого притягнуто до відповідальності Операторів (зокрема й позивача - Приватного "ОККО-Бізнес Контракт"), є встановлення схожих роздрібних цін на СВГ при його реалізації через АЗС/АГЗП у серпні 2017 року без об`єктивних на те причин, що призвело до обмеження конкуренції на ринку.

Водночас, в рішенні відповідачем також встановлено, що позивач здійснював закупівлю СВГ для потреб групи "ОККО", а роздрібну реалізацію СВГ здійснювали та роздрібні ціни на нього встановлювали ТОВ "ОККО-Рітейл" і ТОВ "ОККО-Схід", які отримували СВГ від позивача для подальшої роздрібної реалізації на підставі договорів комісії. Зазначені суб`єкти господарювання притягнуті до відповідальності Комітетом окремо шляхом накладення відповідних штрафів.

При цьому, як встановлено відповідачем, позивач (ПП "ОККО-Бізнес Контракт"), комісіонери (ТОВ "ОККО-Рітейл" і ТОВ "ОККО-Схід"), а також ПП "ОККО Контракт" були пов`язані між собою відносинами контролю через спільного власника (учасника) - ПАТ "Концерн Галнафтогаз", яке прямо (чи, у випадку ТОВ "ОККО-Схід", - опосередковано) володіло частками в їх статутних капіталах. На цій підставі Комітет дійшов висновку, що відповідачем у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції є група "ОККО" у складі позивача, ТОВ "ОККО-Рітейл", ТОВ "ОККО-Схід" та ПП "ОККО Контракт".

З огляду на наведене суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суб`єкт господарювання - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Отже, необхідною передумовою визнання кількох пов`язаних суб`єктів господарювання групою суб`єктів господарювання (єдиним суб`єктом) в контексті вказаної норми є здійснення одним чи кількома із учасників такої групи контролю над іншими її учасниками (учасником).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", контроль - це вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання.

Як визначено ч. ч. 1 - 3 ст. 126 Господарського кодексу України, асоційовані підприємства (господарські організації) - це група суб`єктів господарювання - юридичних осіб, пов`язаних між собою відносинами економічної та/або організаційної залежності у формі участі в статутному капіталі та/або управлінні. Залежність між асоційованими підприємствами може бути простою і вирішальною.

Проста залежність між асоційованими підприємствами виникає у разі якщо одне з них має можливість блокувати прийняття рішень іншим (залежним) підприємством, які повинні прийматися відповідно до закону та/або установчих документів цього підприємства кваліфікованою більшістю голосів.

Вирішальна залежність між асоційованими підприємствами виникає у разі якщо між підприємствами встановлюються відносини контролю-підпорядкування за рахунок переважної участі контролюючого підприємства в статутному капіталі та/або загальних зборах чи інших органах управління іншого (дочірнього) підприємства, зокрема володіння контрольним пакетом акцій. Відносини вирішальної залежності можуть встановлюватися за умови отримання згоди відповідних органів Антимонопольного комітету України.

Таким чином, контролем одного суб`єкта господарювання (контролюючого суб`єкта) над іншим суб`єктом господарювання (підконтрольним, або залежним суб`єктом) визнається не будь-який, а саме вирішальний вплив, в результаті якого виникає вирішальна залежність підконтрольного суб`єкта від контролюючого.

Відповідно до положень п. 3.1.5. Методики визначення відносин контролю, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 24.12.2002 № 397-р, яка була чинною на період існування спірних правовідносин та прийняття рішення АМК, вирішальний вплив однієї особи на іншу особу - суб`єкта господарювання виникає, зокрема у випадках, коли:

1) одна особа стосовно іншої особи - суб`єкта господарювання прямо або опосередковано: володіє чи управляє (користується) всіма активами чи їх значною частиною, зокрема володіє чи управляє (користується) часткою (паєм, акціями) у статутному фонді в розмірі більше ніж 50 відсотків; та/або має більше ніж 50 відсотків голосів у вищих органах управління; та/або має повноваження призначати керівника, заступника керівника або більше ніж 50 відсотків членів спостережної ради чи виконавчого, контрольного органу; та/або має право одержувати не менше 50 відсотків прибутку, що залишається в розпорядженні суб`єкта господарювання.

2) особи - суб`єкти господарювання: прямо або опосередковано підпорядковані іншій особі згідно з правами, зафіксованими в установчих документах або угодах (контрактах), зокрема про довірче управління, про спільну діяльність, про оренду, про лізинг, про фінансову підтримку, про створення суб`єкта господарювання; та/або у своєму складі мають одних і тих самих фізичних осіб, що й інша особа - суб`єкт господарювання, які посідають одну з перелічених нижче посад, а саме: керівника, заступника керівника, або не менше половини одних і тих самих фізичних осіб - членів спостережної ради чи виконавчого, контролюючого органів.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 59 Закону "Про господарські товариства" (яка була чинною станом на період існування спірних правовідносин), ч. 3 ст. 29, ч. 2 ст. 30, ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", ст. 65 Господарського кодексу України саме особа, яка має переважаючу участь в статутному капіталі господарського товариства чи підприємства (контрольний пакет акцій) та, відповідно, більшість голосів у вищому органі управління цього товариства (підприємства), як правило, і чинить вирішальний вплив на господарську діяльність останнього, оскільки визначає основні напрями господарської діяльності підконтрольного суб`єкта, створює та ліквідовує органи управління, призначає та звільняє їх персональний склад, надає попередню згоду на вчинення значних правочинів тощо.

Тобто, з урахуванням наведеного, контролюючим суб`єктом стосовно позивача та інших суб`єктів господарювання, включених відповідачем до складу групи "ОККО" (тобто суб`єктом, який здійснював вирішальний вплив на їх господарську діяльність було ПАТ "Концерн Галнафтогаз"). Водночас, позивач не здійснював контролю (вирішального впливу) над іншими учасниками групи "ОККО", визначеними Комітетом, зокрема ТОВ "ОККО-Рітейл" і ТОВ "ОККО-Схід", які здійснювали роздрібну реалізацію СВГ у досліджуваний період, самостійно встановлювали роздрібні ціни на нього, та притягнуті Комітетом до відповідальності окремо шляхом накладення штрафів.

Вказаним спростовуються висновки АМК України про наявність в ПП "ОККО-Бізнес Контракт" контролю над ТОВ "ОККО-Рітейл" на підставі договору комісії №ОР/1-2-16/1 від 12.04.2016р.

Суд встановив, що договір комісії №ОР/1-2-16/1 від 12.04.2016р. (як і аналогічний договір комісії №ОБК/1-2-16/56 від 12.09.2016р., укладений між позивачем і ТОВ "ОККО-Схід"), не являється підставою для виникнення в позивача контролю (вирішального впливу) над ТОВ "ОККО-Рітейл" (ТОВ "ОККО-Схід"), оскільки на момент укладення цих договорів позивач і комісіонери вже були пов`язані відносинами контролю через спільного власника, а тому укладення згаданого договору не могло призвести до виникнення відносин контролю між ними. Крім того, зазначені договори не передбачають виконання позивачем функцій органу управління комісіонерів, надання позивачем комісіонерам обов`язкових до виконання вказівок, чи прав (повноважень) позивача визначати умови господарської діяльності комісіонерів (як встановлено абз. 4 ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Набуття контролю (тобто, економічна концентрація) через укладення договорів (контрактів) можливе лише між суб`єктами господарювання, які до моменту укладення (вступу в силу) такого договору відносинами контролю між собою не пов`язані. Так, відповідно до пункту 3 частини 3 ст. 22 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не вважаються концентрацією дії, передбачені частиною другою цієї статті, які здійснюються між суб`єктами господарювання, що вже пов`язані відносинами контролю.

Також, суд зазначає, що умови договорів комісії, укладених між позивачем (як комітентом) і комісіонерами, свідчать про відсутність в позивача будь-яких можливостей впливу на цінову поведінку комісіонерів, а також про незалежність і самостійність комісіонерів в питаннях формування роздрібних цін, зокрема на СВГ. Так, згідно п. 1.4. зазначених договорів, при їх виконанні комісіонер здійснює свою діяльність виключно на ринкових умовах та є незалежним від комітента, а комітент (позивач) не вправі втручатися у діяльність комісіонера по виконанню договору (у тому числі не вправі жодним чином впливати на цінову політику комісіонера). До того ж, п. 2.2. договорів комісії передбачають, що комісіонер самостійно визначає ціну реалізації товару (зокрема й СВГ) третім особам, а комітент (позивач) не вправі втручатися в цінову політику комісіонера та не вправі жодним чином впливати на встановлення комісіонером ціни реалізації товару.

За таких обставин, висновки Антимонопольного комітету України про наявність у позивача в досліджуваний період контролю (вирішального впливу) стосовно комісіонерів завдяки укладеним між ними договорам комісії, а також про те, що ПП "ОККО-Бізнес Контракт" разом з ТОВ "ОККО-Рітейл", ТОВ "ОККО-Схід" і ПП "ОККО Контракт", зокрема завдяки укладенню між собою договорів, є єдиним суб`єктом господарювання - групою "ОККО", ґрунтуються на неправильному застосуванні відповідачем норм матеріального права та не відповідають обставинам справи.

При цьому, такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 22.10.2019р. у справі №910/12464/18 за позовом Приватного підприємства "ОККО Контракт" до Антимонопольного комітету України про визнання рішення частково недійсним.

Водночас, суд зазначає, що за приписами статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції": суб`єкт господарювання - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими; контроль - це вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами.

Крім того, згідно з приписами частин першої, другої та третьої статті 126 Господарського кодексу України асоційовані підприємства (господарські організації) - це група суб`єктів господарювання - юридичних осіб, пов`язаних між собою відносинами економічної та/або організаційної залежності у формі участі в статутному капіталі та/або управлінні. Залежність між асоційованими підприємствами може бути простою і вирішальною. Проста залежність між асоційованими підприємствами виникає у разі якщо одне з них має можливість блокувати прийняття рішень іншим (залежним) підприємством, які повинні прийматися відповідно до закону та/або установчих документів цього підприємства кваліфікованою більшістю голосів. Вирішальна залежність між асоційованими підприємствами виникає у разі якщо між підприємствами встановлюються відносини контролю-підпорядкування за рахунок переважної участі контролюючого підприємства в статутному капіталі та/або загальних зборах чи інших органах управління іншого (дочірнього) підприємства, зокрема володіння контрольним пакетом акцій. Відносини вирішальної залежності можуть встановлюватися за умови отримання згоди відповідних органів Антимонопольного комітету України.

Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини, Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" не є в даному випадку суб`єктом господарювання в розумінні статті 1 Закону № 2210 та статті 126 Господарського кодексу України, оскільки: ПАТ "Концерн Галнафтогаз" (яке на 100 % володіє, зокрема, ПП "ОККО-Бізнес Контракт", ПП "ОККО Контракт"), до відповідальності за рішенням АМК від 21.06.2018 №315-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" не притягалося та його участь у зазначеному порушенні не досліджувалася. Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" не здійснює контроль над ПП "ОККО-Бізнес Контракт", ТОВ "ОККО-Схід" та ТОВ "ОККО-Рітейл"; ТОВ "ОККО-Схід" та ТОВ "ОККО-Рітейл" які й здійснювали діяльність з роздрібної реалізації СВГ, та яких Рішенням АМК притягнуто до відповідальності окремо, шляхом накладення штрафів.

При повному та всебічному з`ясуванні всіх обставин справи судом також враховано, що наявний меморандум про співпрацю, підписаний 04.07.2017р. між компанією Pegasus Logistic LTD та компанією Eximoil Trading LTD, предметом якого, зокрема, є зобов`язання компанії Eximoil Trading LTD утриматись від встановлення договірних зв`язків та оптових поставок скрапленого газу для потреб групи "ОККО" протягом 2017 року, в обмін на відмову Pegasus Logistic LTD від конкуренції з компанією Eximoil Trading LTD у поставках для інших суб`єктів господарювання в Україні, фактично вказує на узгодження конкурентної поведінки на ринку оптової реалізації скрапленого газу (вчинення антиконкурентних узгоджених дій на цьому ринку) в результаті якої було обмежено можливості Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" щодо придбання скрапленого газу в потрібних йому обсягах та за найбільш вигідною ціною.

При цьому, як підтверджується копіями листів компанії GNG International Limited від 25.07.2017 та компанії Eximoil Trading LTD від 02.08.2017, компанія Eximoil Trading LTD відмовилася постачати скраплений газ для потреб групи "ОККО" в серпні 2017 року на будь-яких умовах.

З огляду на наведене суд погоджується з доводами позивача про те, що в результаті таких узгоджених дій постачальників позивача (Pegasus Logistic LTD) з іншим оптовим торговцем - Eximoil Trading LTD та іншими торговцями (як зазначено в Меморандумі), відбувся розподіл оптового ринку реалізації скрапленого газу, на якому позивач є покупцем, за колом покупців, що обмежило можливість Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" щодо вибору постачальників скрапленого газу та умов постачання, зокрема у серпні 2017 року. Внаслідок цього Підприємство змушене було придбавати скраплений газ в штучно обмеженого кола постачальників за менш вигідними цінами.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у постанові від 22.10.2019р. у справі №910/12464/18 Верховним Судом наголошено на необхідності з`ясування судами фактичних обставин, пов`язаних з об`єктивною стороною вчинення, на думку АМК, порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, а саме: в який конкретний період, яке підприємство, коли саме та які ціни встановлювало, оскільки саме вони мають бути підставою для висновку щодо схожості та/або узгодженості поведінки суб`єктів господарювання, а також на необхідності дослідження чи наділений суб`єкт господарювання (позивач) правами, без яких вчинення порушення було б неможливим та чи міг він отримати вигоду від вчинення порушення, яка полягає у можливості впливати на діяльність інших суб`єктів господарювання або одержувати частину їх прибутку.

Таким чином, з`ясувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що рішення Антимонопольного комітету України від 21.06.2018 № 315-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" в частині, що стосується позивача, є необґрунтованим, оскільки в даному випадку Приватне підприємство "ОККО-Бізнес Контракт" не є суб`єктом відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у схожому підвищенні цін на СВГ при його реалізації у роздріб.

Враховуючи наведене вище, суд встановив, що в даному випадку позивачем доведено наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" для визнання рішення Антимонопольного комітету України від 21.06.2018 № 315-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" в частині, що стосується Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" недійсним.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу суд врахував, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не приймаються судом до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242, 320-323, 325 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" від 26.02.2020 р. про перегляд рішення у справі №910/12465/18 за нововиявленими обставинами задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року в справі №910/112465/18 скасувати.

3. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" задовольнити повністю.

4. Визнати недійсним п. 1 рішення Антимонопольного комітету України від 21.06.2018 р. №315-р, в частині визнання дій Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п. 1 ст. 50 та ч. 3 ст. 6, Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у схожому підвищенні цін на СВГ при його реалізації у роздріб у серпні 2017 року.

4. Визнати недійсним підпункт 2.11. пункту 2 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 21.06.2018 р. №315-р, щодо накладення штрафу на Товариство з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" в сумі 3 202 735 грн.

5. Стягнути з Антимонопольного комітету України (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС Контракт" (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 15-17/18; ) 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. судового збору.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 31.07.2020 р.

Суддя Н.І. Зеленіна