УХВАЛА

22 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 911/19/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шпорта В.О.

розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства "Васильківтепломережа" на рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Васильківтепломережа"

про стягнення 267 186,15 грн. 3% річних, 3 481 297,99 грн. втрат від інфляцій,

За участю представників сторін:

від позивача: Лисенко В.О. - адвокат,

від відповідача: Брік В.І. - керівник,

Крикунов О.В. - адвокат,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Васильківтепломережа» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної оплати спожитого у 2013 році газу.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що його заборгованість перед позивачем за згаданим Договором має бути погашена за рахунок видатків державного бюджету в рамках процедури врегулювання заборгованості та не підлягає стягненню з відповідача.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.04.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 266 951,89 грн. 3% річних, 3 457 291,05 грн. втрат від інфляції, а також 55 863,64 грн. судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за спожитий у квітні 2013 року газ, встановив, що позивач частково здійснив нарахування на заборгованість, яка була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон №1730), тобто на заборгованість, на яку згідно з нормами ч. 3 ст. 7 вказаного Закону не здійснюється нарахування неустойки (штраф, пеня), інфляційних втрат, процентів річних, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом№1730.

На підставі встановленого, суд першої інстанції здійснив перерахунок сум 3% річних та інфляційних нарахувань, виходячи із суми заборгованості, яка не була погашена до набрання чинності вказаним Законом №1730.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, комунальне підприємство "Васильківтепломережа" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2019, постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 у справі № 911/19/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме не застосуванням судами Закону №1730.

Досліджуючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

1. За змістом ч.ч.1-3 статті 5 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі Закон):

« 1. Реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

2. Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

3. На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.»

2. Отже вказані норми передбачають можливість реструктуризації кредиторської заборгованості, не погашеної станом саме на 31 грудня 2016 року за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року.

3. Абзац 2 ч.1 та ч.2 статті 4 цього ж Закону визначають, що:

"Взаєморозрахунки проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення:

кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової енергії для населення, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води іншим категоріям споживачів;

Взаєморозрахунки проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, за рахунок видатків державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах."

4. Отже даними нормами фактично передбачається, що після 31 грудня 2016 року боржник - теплопостачальна або теплогенеруюча компанія може здійснювати погашення заборгованості власними коштами або іншим чином, наприклад взаємозаліком однорідних вимог, а тому договір про організацію взаєморозрахунків (як в принципі і договір про реструктуризацію) укладається вже на фактичний залишок боргу, а саме, не погашений на початок місяця, в якому укладається такий договір.

5. При цьому, стаття 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" у частинах 1, 3 визначає, що:

1. На реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

3. На заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

6. Отже вказані норми передбачили, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню тільки у двох випадках:

- на реструктуризовану заборгованість за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

- на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, погашену до набрання чинності цим Законом, тобто, до 30.11.2016.

7. Зазначене свідчить, що у вказаних нормах чітко не вказано щодо можливості чи неможливості нарахування неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань та процентів річних, якщо вже після 30.11.2016 боржник добровільно погасив усю заборгованість або її частину власними коштами або іншим чином, наприклад взаємозаліком однорідних вимог, не укладаючи повністю або в частині:

- договір про організацію взаєморозрахунків, що вимагало б витрат коштів державного бюджету;

- договір про реструктуризацію, що по суті б розтягло виплату заборгованості на 5 років (60 місяців).

8. Так, в даній справі, що переглядається, відповідач в своїх доводах, в тому числі викладених в касаційній скарзі, наголошує, що відповідно до Актів звіряння розрахунків від 30.06.2016 та 31.12.2016, узгоджених між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «Васильківтепломережа» сума боргу, що виникла за договором №13/3528-БО-17 становила 4 314 905,92 грн.

Станом на 02.08.2017 залишок заборгованості, що виникла за договором № 13/3528-БО-17 та підлягала врегулюванню відповідно до Закону № 1730, становив 917 297,56 грн.

17.11.2017 заборгованість, що виникла за договором № 13/3528-БО-17, в сумі 917 297,56 грн. погашена в повному обсязі відповідно до вимог ст.4 Закону № 1730 шляхом проведення взаєморозрахунків.

9. Отже лише суму 917 297,56 грн. було погашено відповідно до вимог ст. 4 Закону № 1730 шляхом проведення взаєморозрахунків.

І на дану суму позивачем не нараховувалися та не заявлялися будь-які нарахування, тобто, в цій частині спір між сторонами взагалі відсутній.

10. Разом з тим, більш значну решту заборгованості після 30.11.2016 і до укладення договору про проведення розрахунків (як і до спроб укласти договір про реструктуризацію і саме на залишок 917 297,56 грн.), як заявляє відповідач, він сплатив власними коштами.

І саме на дану різницю позивачем було здійснено нарахування, стягнуті у підсумку судами попередніх інстанцій, що відповідач вважає незаконним та несправедливим.

Відповідач, за його доводами, тому і не вчиняв подальших дій щодо врегулювання заборгованості, оскільки заборгованість, що виникла по договору купівлі - продажу природного газу, у вказаній частині була сплачена ним самостійно на першому етапі відповідно до Закону України № 1730, тобто, в кінцевому підсумку не було про що укладати договір про реструктуризацію заборгованості.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за спожитий в квітні 2013 року газ, суди виключили тільки нарахування на заборгованість, яка була погашена до набрання чинності вказаним Законом.

11. Разом з цим, колегією суддів касаційного суду встановлено, що у справі №918/827/18 в частині саме нарахування позивачем пені, 3 % річних та інфляційних втрат в сумі 688 294 грн. 14 коп. після набрання законної сили Закону №1730 судами було встановлено, зокрема, наступне:

- відповідно до додатку до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 142 від 08.06.2017 визначено обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно з зазначеним Законом в сумі 107 398 071, 42 грн., в тому числі і заборгованість за спожитий природний газ за договором № 1715/14-БО-28 від 28.11.2013, яка станом на 01.07.2016 становила 3 434 477, 86 грн., що підтверджено актом звіряння розрахунків від 31.03.2017, узгодженим сторонами;

- відповідно до акту звіряння розрахунків, узгодженого між сторонами, станом на 25 травня 2017 року сума боргу відповідача перед позивачем по договору № 1715/14-БО-28 від 28 листопада 2013 року про купівлю-продаж природного газу відсутня, що не заперечується позивачем.

- з матеріалів справи вбачається, що погашення боргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" по договору № 1715/14-БО-28 від 28 листопада 2013 року про купівлю-продаж природного газу відбулося на підставі листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" від 10 квітня 2017 року № 01-02/1079/1083. Згідно вказаного листа, переплата відповідачем, яка виникла станом на 01 квітня 2017 року по договору № 3846/1617-БО-28 від 27 жовтня 2016 року про купівлю-продаж природного газу в сумі 3 378 267 грн. 60 коп., зарахована як оплата основного боргу по договору № 1715/14-БО-28 від 28 листопада 2013 року про купівлю-продаж природного газу разом із ПДВ.

- відповідачем не укладено договір про реструктуризацію заборгованості, оскільки зважаючи на викладені обставини заборгованість по договору № 1715/14-БО-28 від 28 листопада 2013 року про купівлю-продаж природного газу погашена.

Отже, у вказаній справі суди встановили, що борг, який існував на 01.07.2016 та 31.12.2016, боржник погасив саме 10.04.2017 шляхом взаємозаліку.

При цьому, суди вказали, що частиною 1 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" встановлено, що сума неустойки (штрафів, пені), інфляційних втрат, процентів річних, нарахованих на погашену заборгованість, підлягають списанню.

Зважаючи на викладені обставини, оскільки відповідач погасив суму боргу по договору № 1715/14-БО-28 від 28 листопада 2013 року про купівлю-продаж природного газу, що підтверджується вищевикладеними обставинами, суди прийшли до висновку, що у позивача відсутнє право нарахування та стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат після набрання законної сили Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

З такими висновками у справі №918/827/18 погодився Касаційний господарський суд у постанові від 27.08.2019 (колегія суддів у складі: Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Міщенко І.С. судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності) підтримавши позицію щодо відсутності у позивача підстав для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат після набрання чинності Законом №1730, оскільки відповідач погасив суму боргу і це виключало необхідність укладення договору про реструктуризацію заборгованості.

12. Тобто, у вказаній справі суди, в тому числі і Верховний Суд, дійшли висновку, що незважаючи на відсутність факту укладення та належного виконання договору про реструктуризацію заборгованості, в даному випадку і саме на підставі ч.1 ст.7 Закону №1730 відсутні підстави для здійснення будь-яких нарахувань на цю заборгованість, оскільки таке неукладення стало наслідком добровільного погашення заборгованості боржником.

13. Колегія суддів касаційного суду у даній справі, що переглядається, повністю погоджується з вказаними висновками у справі №918/827/18, в т.ч. з врахуванням того, що, якщо вже після 30.11.2016 боржник добровільно погасив усю заборгованість або її частину власними коштами або іншим чином, наприклад взаємозаліком однорідних вимог, повністю або частково усувається необхідність укладати:

- договір про організацію взаєморозрахунків, що вимагало б витрат коштів державного бюджету;

- договір про реструктуризацію, що по суті б розтягло виплату заборгованості на 5 років (60 місяців);

і, як наслідок, з врахуванням визначених п.6 ст.3 та ч.3 ст.509 Цивільного кодексу України таких загальних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність.

14. Разом з цим, Касаційний господарський суд у постанові від 20.11.2019 у справі №926/34/19 (судова колегія у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді: Берднік І.С., Міщенко І.С., судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності) зазначив наступне:

"25. Водночас, суд апеляційної інстанції на відміну від місцевого господарського суду, дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки станом на час набрання чинності вказаним вище Законом (30.11.2016) частина заборгованості в сумі 2 717 582,83 грн не була сплачена Відповідачем, а була погашена лише 31.05.2017, тому нарахування штрафних санкцій та виплат, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, відповідно до статей 530, 610, 611, 612 ЦК України, частини 6 статті 232 ГК України, слід здійснювати з наступного дня коли зобов`язання мало бути виконане, тобто, з 15.01.2016. З огляду на наведене, доводи касаційної скарги, зазначені в пункті 12 постанови Судом відхиляються."

15. До аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у постанові від 16.01.2020 у справі №922/939/19 (судова колегія у складі: Баранець О. М. - головуючий, Стратієнко Л. В., Студенець В. І., судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів):

"Водночас, суд апеляційної інстанції на відміну від місцевого господарського суду, дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки станом на час набрання чинності вказаним вище Законом (30.11.2016) частина заборгованості не була сплачена відповідачем, то нарахування штрафних санкцій та виплат, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, відповідно до статей 530, 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, слід здійснювати з наступного дня коли зобов`язання мало бути виконане."

При цьому, у вказаній справі суди встановили, що за зобов`язаннями за березень 2015 року в сумі 61096,77 грн. відповідач остаточно розрахувався 08.12.2016, за квітень 2015 року в сумі 49316,44 грн. відповідач остаточно розрахувався 13.12.2016, за жовтень 2015 року в сумі 120248,54 грн. відповідач остаточно розрахувався 13.12.2016, за листопад 2015 року в сумі 321484,82 грн. відповідач остаточно розрахувався 24.01.2017, за грудень 2015 року в сумі 463195,51 грн. відповідач остаточно розрахувався 22.02.2017 (всього - 1015342,08 грн.), тобто, що заборгованість за поставлений у березні 2015 року (на суму 61096,17 грн.), квітні, жовтні, листопаді та грудні 2015 року була сплачена відповідачем після набрання чинності вказаним Законом 30.11.2016, що і стало підставою для вищевказаного правого висновку апеляційного суду, підтриманого Верховним Судом.

16. З урахуванням викладеного, колегія суддів касаційного суду у даній справі, що переглядається, вважає за необхідне відступити від наведених висновків Касаційного господарського суду у постановах від 16.01.2020 у справі №922/939/19 та від 20.11.2019 у справі №926/34/19, у зв`язку з чим передати справу №911/19/19 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Згідно з ч. 2 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

17. Разом з цим суд зазначає, що у постанові від 26.11.2019 у справі №905/178/19 Касаційний господарський суд вказав, що:

"Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив зі встановленого факту оплати основної заборгованості за поставлений природний газ у березні-квітні 2015 та у жовтні-грудні 2015 року 25.12.2016, тобто після набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", у зв`язку з чим заявлені суми інфляційних втрат та відсотків річних підлягають нарахуванню на заборгованість за природний газ, поставлений у наведений період."

Однак у цій частині касаційним судом рішення та постанова не переглядались, а тому і правові висновки в цій частині касаційним судом не викладались.

18. Крім того, подібні правові висновки були викладені у постанові Касаційного господарського суду від 12.12.2019 у справі №925/899/18, проте, у цій справі судами першої та апеляційної інстанції не було чітко встановлено факти, дати та розміри сплат заборгованості саме після набрання чинності Законом №1730.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд -

УХВАЛИВ:

Справу № 911/19/19 разом із касаційною скаргою комунального підприємства "Васильківтепломережа" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 та на рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2019 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський