ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2020 р. Справа№ 910/213/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.03.2020 (повний текст складено 20.03.2020)

у справі №910/213/20 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудгофф"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід"

про стягнення 98343,36 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вудгофф" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" про стягнення 98343,36 грн, з яких: 75910,69 грн - пені та 22432,67 грн - 30% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №60 від 09.10.2017 в частині оплати за поставлений товар у відповідності до видаткової накладної №926 від 13.06.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/213/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудгофф" 25303 (двадцять п`ять тисяч триста три) грн 56 коп. - пені, 22432 (двадцять дві тисячі чотириста тридцять дві) грн 67 коп. - 30% річних, 438 (чотириста тридцять вісім) грн 45 коп. - судового збору та 2427 (дві тисячі чотириста двадцять сім) грн - витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідачем було здійснено оплату вартості поставленого позивачем товару з порушенням строку, встановленого договором поставки №60 від 09.10.2017, а тому враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, позивачем правомірно заявлено до стягнення суму пені та 30% річних. Водночас враховуючи те, що розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за здійсненим судом перерахунком пеня підлягає стягненню за заявлений позивачем період у розмірі 25303,56 грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок 30% річних від простроченої суми, суд встановив, що він є арифметично правильним та обґрунтованим.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/213/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм процесуального та матеріального права. При цьому скаржник стверджував про те, що суд визнав прийняття товару відповідачем без доведення позивачем факту поставки, посилаючись на те, що видаткова накладана №926 від 13.06.2019, яка повинна підтверджувати поставку товару не підписана уповноваженим представником відповідача, в порушення норм ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо обов`язкових реквізитів видаткової накладної. Також апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції позбавлено відповідача скористатися правом на надання пояснень в судовому засіданні, відмовивши у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/213/20. Постановлено розгляд справи здійснювати без участі сторін в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства. При цьому позивач зазначив, що заперечення відповідача проти позову, зокрема, щодо наявності належних доказів, які б підтверджували отримання ним товару, вказує на непослідовну поведінку відповідача та порушення ним засад добросовісності, враховуючи те, що у справі №910/213/20, предметом якої було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудгофф" суми основного боргу за договором поставки №60 від 09.10.2017 в частині оплати вартості поставленого за видатковою накладною №926 від 13.06.2019 товару, відповідачем не заперечувався факт поставки товару за вказаною накладною.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

09.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вудгофф", як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Константа Фід", як покупцем, укладено договір поставки №60, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити даний товар.

Відповідно до п. 2.1. договору найменування, ціна та кількість товару, який поставляється відповідно до умов цього договору, вказується у видаткових накладних, що є невід`ємною частиною даного договору.

За змістом п. 4.1. договору доставка товару здійснюється на склад покупця, що знаходиться за адресою: Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, с. Студеники, вул. Студениківська, 15. Ціна за доставку входить до вартості товару, вказаного в рахунку.

За умовами пп. 5.1., 5.2. договору ціна товару узгоджується сторонами окремо при поставці кожної партії товару та зазначається у рахунку-фактурі та видатковій накладній на товар, які є невід`ємними частинами цього договору. Оплата за товар здійснюється у національній валюті України в безготівковому вигляді шляхом 100% передоплати грошових коштів на банківський рахунок постачальника протягом строків оплати, які зазначаються в кожному виставленому рахунку або покупцю надається відтермінування у 14 календарних днів з моменту відправки продавцем товару.

Згідно п. 8.3. договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати останній сплачує пеню у вигляді 6-кратної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення та 30% річних від простроченої суми за користування коштами.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2019, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за договором - до моменту їх повного виконання (пункт 13.2. договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 323940,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №926 від 13.06.2019, копія якої міститься в матеріалах справи.

З метою оплати поставленого товару позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №950 від 13.06.2019 на суму 323940,00 грн, зі змісту якого вбачається термін сплати до 05.07.2019.

Разом з тим, з доданих до матеріалів справи банківських виписок вбачається, що відповідачем оплачено заборгованість 30.07.2019 в сумі 30000,00 грн, 13.09.2019 в сумі 50000,00 грн, 23.09.2019 в сумі 60000,00 грн, 25.09.2019 в сумі 30000,00 грн, 26.09.2019 в сумі 20000,00 грн, 09.10.2019 в сумі 33000,00 грн, 22.10.2019 в сумі 50000,00 грн, 25.10.2019 в сумі 20000,00 грн та 29.10.2019 в сумі 30940 грн.

Вищевикладені обставини також встановлені Господарським судом міста Києва при розгляді справи №910/13022/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудгофф" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" про стягнення 293940,00 грн основного боргу за договором поставки №60 від 09.10.2017 в частині оплати вартості поставленого за видатковою накладною №926 від 13.06.2019 товару, за результатами розгляду якої закрито провадження у справі. Закриваючи провадження у справі №910/13022/19 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, суд виходив з встановленого факту сплати відповідачем заборгованості перед позивачем за договором №60 від 09.10.2017 в сумі 293940,00 грн. При цьому, відповідачем не заперечувався факт поставки товару за видатковою накладною №926 від 13.06.2019.

Дані обставини спростовують доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та в апеляційній скарзі щодо відсутності в матеріалах справи доказів поставки товару.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, вчинення ТзОВ "Константа Фід" дій з повної оплати товару свідчить про прийняття товару покупцем та відсутність заперечень щодо його якості та кількості.

З огляду на прострочення відповідачем оплати поставленого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 75910,69 грн, нараховану за загальний період з 06.07.2019 по 28.10.2019 та 22432,67 грн - 30% річних за загальний період з 06.07.2019 по 28.10.2019.

Відповідно до частини першої ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений сторонам договір є договором поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 599, 610, 612 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк та припиняється виконанням, проведеним належним чином. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за товар здійснюється у національній валюті України в безготівковому вигляді шляхом 100% передоплати грошових коштів на банківський рахунок постачальника протягом строків оплати, які зазначаються в кожному виставленому рахунку або покупцю надається відтермінування у 14 календарних днів з моменту відправки продавцем товару.

Разом з тим, у рахунку на оплату №950 від 13.06.2019 визначено строк оплати товару - до 05.07.2019.

Колегією суддів встановлено, що відповідач здійснив оплату вартості поставленого позивачем товару, однак з порушенням строків, які встановлені договором, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою. Також дана обставина встановлена судом під час розгляду справи №910/13022/19.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано доводів позивача, тому, факт оплати відповідачем вартості товару з простроченням платежу, про який зазначено вище, є таким, що встановлений судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, відповідно до п. 8.3. договору поставки №60 від 09.10.2017 у випадку порушення покупцем строків оплати останній сплачує пеню у вигляді 6-кратної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення та 30% річних від простроченої суми за користування коштами.

Водночас, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За таких обставин, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені з урахуванням статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", судом першої інстанції правомірно встановлено, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 25303,56 грн.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено вище, відповідач свого обов`язку по оплаті вартості поставленого позивачем товару у встановлений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 30% річних, колегія суддів вважає, що даний розрахунок є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, а тому, з урахуванням факту порушення відповідачем грошового зобов`язання, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 22432,67 грн - 30% річних, а тому дані вимоги позивача підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме те, що судом першої інстанції позбавлено відповідача скористатися правом на надання пояснень в судовому засіданні, відмовивши у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

З огляду на викладене, враховуючи те, що справа є малозначною та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, з огляду на обмежені строки розгляду справи та приймаючи до уваги, що сторонами письмово викладені суду правові позиції по суті спору, місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення судового засідання.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на скаржника у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Фід" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/213/20 залишити без змін.

Матеріали справи №910/213/20 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук