СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2020 р. Справа № 922/1486/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Гончарова О.В.

за участі представників сторін:

від позивача - Голєв Ю.В., довіреність № 18-0014/68085 від 27.12.19 р.( у порядку самопредставництва);

від відповідача- Німак Є.Ю., довіреність № б/н від 23.05.19 р.

від третьої особи -не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Національного банку України, м. Київ (вх. № 1323 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 30.03.2020 у справі №922/1486/18 (головуючий суддя Добреля Н.С., судді: Жельне С.Ч. , Рильова В.В., повний текст рішення складено 08.04.2020)

за позовом Національного банку України, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача АТ КБ "Приватбанк"

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

Національний банк України звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" за кредитним договором №19 від 03.03.2009 (з усіма змінами та доповненнями до нього) перед Національним банком України в розмірі 2 343 804 359,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 37 від 10.03.2009, укладеним між Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис", що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.І. та зареєстрований в реєстрі № 390, а саме на наступне майно: нежитлові приміщення, загальною площею 219,6 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, будинок 16/2; нежилі приміщення площею 67,5 кв.м., що розташовані за адресою: Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр-т Соборності (Комуністичний), будинок 6, приміщення 218; нежиле приміщення загальною площею 450,4 кв.м., що розташовані за адресою: Донецька область, м. Димитров, вул. Ватутіна, будинок 6, приміщення 2. Встановити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною: 1309255,02 грн. без ПДВ для нежитлових приміщень, загальною площею 219,6 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, будинок 16/2; 805140,00 грн. без ПДВ для нежитлових приміщень площею 67,5 кв.м., що розташовані за адресою: Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр-т Соборності (Комуністичний), будинок 6, приміщення 218; 1150488,00 грн. для нежилих приміщень загальною площею 450,4 кв.м., що розташовані за адресою: Донецька область, м. Дмитров, вул. Ватутіна, будинок 6, приміщення 2.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.03.2020 по справі №922/1486/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що дії Національного банку України в рамках спірних правовідносин (зміна нормативно-правового регулювання порядку задоволення вимог за стабілізаційним кредитом; використання цього по відношенню до майнового поручителя всупереч принципів належного урядування та правової визначеності; фактична відмова від отримання виконання кредитного договору безпосередньо боржником та пред`явлення позову про звернення стягнення на майно майнового поручителя задля задоволення таких вимог) є нічим іншим, ніж порушенням законності його дій як органу державної влади та зловживання цивільними правами, які ґрунтуються на іпотечному договорі, як суб`єкта цивільно-правових та господарських відносин, з метою заволодіння нерухомим майном ТОВ "Приватофис" всупереч гарантованого Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу до такої Конвенції захисту відповідних прав власності від непропорційного втручання, настання чого на момент укладення Іпотечного договору відповідач за всієї обачності не міг передбачити.

Позивач подав на зазначене рішення суду першої інстанції до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, просить це рішення скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач зазначає на безпідставність висновків господарського суду першої інстанції щодо того, що у спірних правовідносинах Національний банк України виступає їх учасником не лише як суб`єкт цивільно-правових та господарських відносин, а й здійснює регулятивну функцію таких відносин як центральний орган державного управління, а його право як кредитора задовольнити свої вимоги до боржника за рахунок предмету іпотеки, наданого майновим поручителем з настанням обумовлених ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" підстав, не є безумовним та відповідно до нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини та є частиною зобов`язання за іпотечним договором може здійснюватися лише після вчинення передбачених ними дій, спрямованих на стягнення з боржника заборгованості за основним кредитним зобов`язанням, зокрема її безспірного списання з рахунку боржника.

Зокрема скаржник зазначає, що законодавство, що регулює відносини за договором іпотеки не передбачає включення до обсягу зобов`язань положень законодавства та або інших нормативно-правових актів, а право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло на підставі закону.

Зазначає також, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження відмови позивача від прийняття виконання позичальником за основним кредитним зобов`язанням.

В Іпотечному договорі сторони передбачили, що він забезпечує вимоги іпотекодержателя за основним кредитним зобов`язанням незалежно від будь-яких змін та доповнень, у тому числі внесених на підставі нормативно-правових актів Національного банку України з питань рефінансування банків. Умовами Кредитного договору передбачено право, а не обов`язок Національного банку України здійснювати переважне та безумовне право на списання у безспірному порядку заборгованості з рахунку банку-боржника.

Крім цього, скаржник вказує, що спірні правовідносини є договірними, а тому вони не пов`язані зі здійсненням Національним банком України функцій суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України, м. Київ за позовом Національного банку України, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача АТ КБ "Приватбанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки, та призначено розгляд справи на 01 червня 2020 р. о 15:00 годині.

26 травня 2020 року ( вх. № 5064 ) на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Національного банку України про закриття провадження у справі та повернення сплаченого судового збору.

В клопотанні Національний банк просить визнати нечинним рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2020 у справі № 922/1486/18, закрити провадження у цій справі, повернути Національному банку України сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 48 973, 25 ( сорок вісім тисяч дев`ятсот сімдесят три гривні 25 копійок), та повернути Національному банку України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2020 у справі № 922/1486/18 у розмірі 73459,88 ( сімдесят три тисячі чотириста п`ятдесятдев`ять гривень 88 копійок).

26.05.2020 ( вх. № 5065 ) на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив АТ КБ "Приватбанк" на апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2020 у справі № 922/1486/18, у якому АТ КБ "Приватбанк" просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2020 у справі № 922/1486/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги .

27.05.2020 ( вх. № 5132 ) на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення АТ КБ "Приватбанк" щодо клопотання Національного банку України про закриття провадження у справі № 922/1486/18, в якому АТ КБ "Приватбанк" просить задовольнити клопотання Національного банку України щодо закриття провадження та повернення суми судовго збору у справі № 922/1486/18 у зв`язку із відсутністю предмету спору.

01.06.2020 ( вх. № 5334 ) на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача- ТОВ "Приватофис" про закриття провадження у справі № 922/1486/18 за позовом Національного банку України до ТОВ "Приватофис", третя особа - ПАТ КБ "Приватбанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 розгляд справи було відкладено на 22 червня 2020 року о 15:45 год.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 19.06.2020, у зв`язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О. та судді Шевель О.В., для розгляду справи №922/1486/18 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О.

19.06.2020 (вх. ел. пошт. 1926) на адресу Східного апеляційного господарського суду від Національного банк України надійшли додаткові письмові пояснення до клопотання про закриття провадження у справі та повернення сплаченого судового збору.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 розгляд справи було відкладено на 27 липня 2020 року о 10:00 год.

27.07.2020 (вх. № 6988) від ТОВ «Приватофис» надійшли додаткові пояснення до клопотання про закриття провадження у справі, в яких він наводить судову практику на підтвердження своєї правової позиції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020, постановленою окремим документом відмовлено в задоволенні клопотання Національного банку України про закриття провадження у справі та повернення судового збору та в задоволенні клопотання ТОВ «Приватофис»(вх. № 5334 від 01.06.2020) про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що обставина відсутності предмету спору, яка виникла вже після ухвалення судом першої інстанції рішення по справі Господарським процесуальним кодексом України не передбачена підставою для закриття провадження у справі.

У судове засіданні 27.07.2020 з`явились представник Національного банку України Голєв Ю.В. та представник ТОВ "Приватофис» Німак Є.Ю.

Третья особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (АТ КБ "Приватбанк") в судове засідання 27.07.2020 представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому неявка представника зазначеного учасника справи відповідно до ч. 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2009 року між Національним банком України та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником прав та обов`язків якого Акціонерне товариство КБ «Приватбанк», (далі - Третя особа, Позичальник) укладено Кредитний договір № 19 (далі - Кредитний договір).

Пунктом п. 1.2. Кредитного договору передбачено, що в рахунок відкритої кредитної лінії за Кредитним договором від 03.03.2009 №19 Кредитор надає

Позичальнику кредит на суму 5 000 000 000,00 (п`ять мільярдів) гривень 00 коп. на строк з 03.03.2009 по 03.03.2010 з оплатою 16,5% (шістнадцять цілих п`ять десятих) відсотків.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору кредит надається Позичальнику у формі траншів залежно від потреби в ньому, за умови набрання чинності договорів, вказаних у п.1.4. цього Договору, а також монетарних можливостей Національного банку України.

Додатковим договором № 41 від 14.01.2010 до Кредитного договору внесені зміни до п. 1.2. який викладений в наступній редакції: 1.2 словосполучення «...16,5 (шістнадцять цілих п`ять десятих) відсотки річних» викласти в наступній редакції : « 17,3% (сімнадцять цілих три десятих) процентів річних.

Додатковим договором № 42 від 26.01.2010 Кредитний договір викладено у новій редакції та встановлено нові умови: 1.2. У рахунок відкритої кредитної лінії Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 5 000 000 000,00 (п`ять мільярдів) гривень 00 копійок строком з 03.03.2009 по 23.10.2015 зі сплатою 17,3% (сімнадцять цілих три десятих) процентів річних. 1.4. В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань, щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги Кредитор укладає з Позичальником та/або майновими поручителями іпотечні договори, предметом іпотеки за якими є об`єкти нерухомого майна, що належить на праві власності Позичальнику (і/або майновим поручителям), договори застави (іпотеки), предметом застави (іпотеки) за якими є інше ніж нерухомість високоліквідне забезпечення, а також договори застави майнових прав, предметом застави за якими є майнові права за наданими Позичальником кредитами, у тому числі такі, що забезпечені нерухомістю і земельними ділянками. В якості додаткового забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги Кредитор укладає з власниками істотної участі Позичальника договори застави акцій власників істотної участі в банку у розмірі не менше ніж 56,15% статутного капіталу Позичальника.

Додатковим договором № 43 від 24.03.2010 до Кредитного договору внесено зміни до пункту 1.2., а саме встановлено нову відсоткову ставку за Кредитним договором: 1.2. Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки -розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 1.5. глави 1, пункту 4.6. глави 4 Положення № 47 і на день укладення цього договору становить 12,25% процентів річних (дванадцять цілих двадцять п`ять сотих відсотки), розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 10,25% та ставки коригування 2 % процентів. При зміні розміру облікової ставки Національного банку України в процесі виконання кредитного договору Позичальник, до настання першого числа місяця, що передує строку сплати процентів за користування кредитом, самостійно перераховує розмір процентної ставки за кредитом, застосовуючи діючу ставку коригування і сплачує відповідну суму коштів Кредитору.

Додатковим договором № 44 від 14.06.2010 у пункт 1.2. Кредитного договору внесено наступні зміни: Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 1.5. глави 1, пункту 4.6. глави 4 Положення № 47 і на день укладення цього договору становить 11,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 9,5% та ставки коригування 2 % процентів.

Додатковим договором № 45 від 12.07.2010 абзац 3 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в новій редакції: Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 1.5. глави 1, пункту 4.6. глави 4 Положення № 47 і на день укладення цього договору становить 10,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 8,5% та ставки коригування 2 % процентів.

Додатковим договором № 46 від 16.08.2010 у пункті 1.2. Кредитного договору змінено відсоткову ставку наступним чином: Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 1.5. глави 1, пункту 4.6. глави 4 Положення № 47 і на день укладення цього договору становить 9,75% процентів річних, розмір яких складається 3 розміру облікової ставки Національного банку України 7,75% та ставки коригування 2 % процентів.

Додатковим договором № 48 від 26.03.2012 пунктом 1.2. встановлено нову відсоткову ставку за Кредитним договором, а саме: Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 1.5. глави 1, пункту 4.6. глави 4 Положення № 47 і на день укладення цього договору становить 9,5% процентів річних, розмір яких складається 3 розміру облікової ставки Національного банку України 7,5% та ставки коригування 2 % процентів.

Додатковим договором №49 від 05.06.2012 у пункті 1.2. Кредитного договору встановлено нові умови: 1.2. У рахунок відкритої кредитної лінії Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 5 000 000 000,00 (п`ять мільярдів) гривень 00 копійок строком з 03.03.2009 до 01.07.2015 року.

Додатковим договором №51 від 03.12.2012 пунктом 1.2. Кредитного договору змінено строк надання кредитної лінії: 1.2. У рахунок відкритої кредитної лінії Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 5 000 000 000,00 (п`ять мільярдів) гривень 00 копійок строком з 03.03.2009 до 23.12.2016.

Додатковим договором № 53 від 12.06.2013 у пункт 1.2. Кредитного договору внесено наступні зміни:

1.2. Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього договору становить 9,0% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 7,0% та 2 процентних пунктів.

Додатковим договором № 54 від 20.08.2013 абзац 3 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в новій редакції: 1.2. Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього договору становить 8,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 6,5% та 2 процентних пунктів.

Додатковим договором №58 від 21.02.2014 у пункті 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

1.2. За цим Кредитним договором Кредитор надає Позичальнику кредит на загальну суму 4 999 900 000,00 (чотири мільярди дев`ятсот дев`яносто дев`ять мільйонів дев`ятсот тисяч гривень 00 копійок) на строк з 03.03.2009 року по 23.12.2016 року.

Загальна сума заборгованості за Кредитним договором складається з двох частин:

2 031 100 000,00 (два мільярди тридцять один мільйон сто тисяч гривень) наданих в повному обсязі до 21 лютого 2014 року.

2 968 800 000,00 (два мільярди дев`ятсот шістдесят вісім мільйонів вісімсот тисяч гривень), які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 21.02.2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника.

Процентна ставка за частиною кредиту надану до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього Додаткового договору становить 8,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 6,5% та 2 процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту надану 21.02.2014 встановлюється на рівні потрійної облікової ставки Національного банку України і на день укладання цього Додаткового договору становить 19,5% річних.

Частина кредиту надана 21.02.2014 надається Кредитором Позичальнику на умовах відновлюваної кредитної лінії.

Додатковим договором № 59 від 24.02.2014 абзац 4 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

2 968 800 000,00 (два мільярди дев`ятсот шістдесят вісім мільйонів вісімсот тисяч гривень), які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 24.02.2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника.

Додатковим договором № 60 від 25.02.2014 абзац 4 пункту і.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

2 968 800 000,00 (два мільярди дев`ятсот шістдесят вісім мільйонів вісімсот тисяч гривень), які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 21.02.2014,

500 000 000 (п`ятсот мільйон вдаються 24.02.2014, 500 000 000 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються до 25.04.2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника.

Додатковим договором № 61 від 26.02.2014 абзац 4 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

2 968 800 000,00 (два мільярди дев`ятсот шістдесят вісім мільйонів вісімсот тисяч гривень), які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 21.02.2014, 500 000 000 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються 24.02.2014, 500 000 000 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються 25.02.2014, 306 300 000 (триста шість мільйонів триста тисяч гривень) надаються 26.02.2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника.

Додатковим договором №62 від 22.04.2014 абзаци 6 та 7 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього Договору становить 11,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 9,5% та 2 процентних пунктів.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою після 21.02.2014 встановлюється на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України і на день укладання цього Додаткового договору становить 19,0% річних.

Додатковим договором №64 від 26.05.2014 у пункті 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

1.2. За цим Кредитним договором Кредитор надає Позичальнику кредит на загальну суму 5 914 900 000,00 (п`ять мільярдів дев`ятсот чотирнадцять мільйонів дев`ятсот тисяч гривень 00 копійок) на строк з 03.03.2009 року по 23.12.2016 року.

Загальна сума заборгованості за Кредитним договором складається з трьох частин:

2 031 100 000,00 (два мільярди тридцять один мільйон сто тисяч гривень) наданих в повному обсязі до 21 лютого 2014 року.

2 968 800 000,00 (два мільярди дев`ятсот шістдесят вісім мільйонів вісімсот тисяч гривень), які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 11.02.2014, 500 000 000 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються 24.02.2014, 500 000 300 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються 25.02.2014, 306 300 000 (триста шість мільйонів триста тисяч гривень) надаються 26.02.2014;

915 000 000,00 грн., які будуть надані з 26.05.2014 року, з яких 770000000,00 грн. надаються 26.05.2014 року, а решта згідно отриманих заявок позичальника.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього Додаткового договору становить 11,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 9,5% та 2 процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є змінною, встановлюється на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України і на день укладання цього Додаткового договору становить 19,0% річних.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 26.05.2014 встановлюється на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України і на день укладання цього Додаткового договору становить 19,0% річних.

Частина кредиту 21.02.2014 на умовах відкритої кредитної лінії, з 21.02.2014 по 26.02.2014 надана на умовах відновлюваної кредитної лінії та з 26.05.2014 шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією.

Додатковим договором №65 від 28.05.2014 абзаци 1 та 5 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

1.2. За цим Кредитним договором Кредитор надає Позичальнику кредит на загальну суму 7 714 900 000 (сім мільярдів сімсот чотирнадцять мільйонів дев`ятсот тисяч гривень) на строк з 03.03.2009 року по 23.12.2016 року.

2 715 000 000,00 (два мільярди сімсот п`ятнадцять мільйонів гривень), які будуть надані з 26 травня 2014 року, з яких 770 000 000 (сімсот сімдесят мільйонів гривень) надаються 26 травня 2014, 1 800 000 000,00 (один мільярд вісімсот мільйонів гривень) надаються 29 травня 2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника зі строком погашення до 12 червня 2014 року. Позичальник сплачує проценти за користування Кредитом виданим 29 травня 2014 року одночасно з кінцевим строком погашення кредиту.

Додатковим договором №66 від 12.06.2014 у пункті 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

1.2. За цим Кредитним договором Кредитор надає Позичальнику кредит на загальну суму 7 714 900 000 (сім мільярдів сімсот чотирнадцять мільйонів дев`ятсот тисяч гривень) на строк з 03.03.2009 року по 23.12.2016 року.

Загальна сума заборгованості за Кредитним договором складається з трьох частин:

2 031 100 000,00 (два мільярди тридцять один мільйон сто тисяч гривень) наданих в повному обсязі до 21 лютого 2014 року, зі строком погашення по 23.12.2016 року.

2 968 800 000,00 (два мільярди дев`ятсот шістдесят вісім мільйонів вісімсот тисяч гривень), які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 21.02.2014, 500 000 000 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються 24.02.2014, 500 000 000 (п`ятсот мільйонів гривень) надаються 25.02.2014, 306 300 000 (триста шість мільйонів триста тисяч гривень) надаються 26.02.2014, зі строком погашення по 23.12.2016 року.

2 715 000 000,00 (два мільярди сімсот п`ятнадцять мільйонів гривень), які будуть надані з 26 травня 2014 року, з яких 770 000 000 (сімсот сімдесят мільйонів гривень) надаються 26 травня 2014, 1 800 000 000,00 (один мільярд вісімсот мільйонів гривень) надаються 29 травня 2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника зі строком погашення по 23 травня 2016 року.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною.

Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього Додаткового договору становить 11,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 9,5% та 2 процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014, встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладання цього Додаткового договору становить 14,25%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладання договору 9,5% (дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 26.05.2014 встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладання цього Додаткового договору становить 14,25%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладання договору 9,5% (дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних. Змінена процентна ставка протягом дії кредитного договору за цією частиною кредиту не підлягає коригуванню.

Частина кредиту надана до 21.02.2014 на умовах відкритої кредитної лінії, з 21.02.2014 по 26.02.2014 надана на умовах відновлюваної кредитної лінії та з 26.05.2014 шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією.

Додатковим договором №67 від 07.07.2014 абзац 5 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

2 715 000 000,00 (два мільярди сімсот п`ятнадцять мільйонів гривень), які будуть надані з 26 травня 2014 року, з яких 770 000 000 (сімсот сімдесят мільйонів гривень) надаються 26 травня 2014, 1 800 000 000,00 (один мільярд вісімсот мільйонів гривень) надаються 29 травня 2014, 145 000 000 (сто сорок п`ять мільйонів гривень) надаються 07 липня 2014 року зі строком погашення по 23 травня 2016 року.

Додатковим договором №68 від 17.07.2014 абзаци 7 та 8 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього Додаткового договору становить 14,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 12,5% та 2 процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є змінною та встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладання цього Додаткового договору становить 18,75%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладання Додаткового договору становить 12,5% (дванадцять цілих п`ять десятих) процентів річних.

Додатковим договором №72 від 13.11.2014 абзаци 7 та 8 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього Додаткового договору становить 16% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 14,0% та 2 процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є змінною та встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладання цього Додаткового договору становить 21,0%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладання Додаткового договору становить 14,0% (чотирнадцять) процентів річних.

Додатковим договором №75 від 06.02.2015 абзаци 7 та 8 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього Додаткового

договору становить 21,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 19,5% та 2 процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є змінною та встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що іа момент укладання цього Додаткового договору становить 29,25%. Облікова ставка -Національного банку України на момент укладання Додаткового договору становить 19,5% (дев`ятнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних.

Додатковим договором №77 від 26.02.2015 пункт 2.5. Кредитного договору укладено в наступній редакції:

Позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом за поточний місяць не пізніше 27 числа наступного місяця, а проценти за останній місяць користування кредитом - одночасно з кінцевим строком погашення боргу за кредитом.

Додатковим договором №79 від 11.03.2015 до пункту 1.2. Кредитного договору додано абзац 11 в наступній редакції:

Розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, наданими до 26.05.2014 установлюється на рівні діючої на 02.03.2015 і не підлягає коригуванню до 10.06.2015.

Додатковим договором №80 від 23.06.2015 абзаци 7 та 8 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 встановлюється на рівні, що склався станом на 09.06.2015 та становить 21,5% (двадцять один цілих п`ять десятих) процентів річних.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 встановлюється на рівні, що склався станом на 09.06.2015 та становить 29,25% (двадцять дев`ять цілих двадцять п`ять сотих) процентів річних.

Додатковим договором №82 від 28.12.2017 абзаци 7 та 8 пункту 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за наданою до 25.05.2014 включно частиною кредиту встановлюється, починаючи з 28 грудня 2017 року, на рівні 16% (шістнадцять) процентів річних, що дорівнює розміру облікової ставки Національного банку України станом на 19 грудня 2017 року плюс півтора процентного пункту. Облікова ставка Національного банку України станом на 19 грудня 2017 року становила 14,5% (чотирнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних.

Розмір процентної ставки, що діяла до 27 грудня 2017 року включно за частиною кредиту, наданою до 25.05.2014 включно, визначається умовами Кредитного договору, що діяли до 27 грудня 2017 року включно.

На підтвердження надання кредитних коштів за Кредитним договором позивачем було надано наступні меморіальні ордери: меморіальний ордер №5651 (№374082501) від 05.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№374326901) від 06.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№374642701) від 10.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№374800801) від 11.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№375154301) від 12.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№375433701) від 13.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№375760501) від 16.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№376055601) від 17.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№376848501) від 20.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№376852301) від 20.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№377149401) від 23.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№377651901) від 25.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№378519701) від 30.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№378858101) від 31.03.2009, меморіальний ордер №5651 (№379128301) від 01.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№379741001) від 03.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№380814601) від 09.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№382719901) від 21.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№383559901) від 24.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№384359601) від 29.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№384862001) від 30.04.2009, меморіальний ордер №5651 (№388723201) від

22.05.2009, меморіальний ордер №5651 (№388993901) від 25.05.2009, меморіальний ордер №5651 (№389223001) від 26.05.2009, меморіальний ордер №5651 (№390150401) від 29.05.2009, меморіальний ордер №5651 (№392202101) від 10.06.2009, меморіальний ордер №5651 (№393263401) від 16.06.2009, меморіальний ордер №5651 (№393830501) від 18.06.2009, меморіальний ордер №5651 (№396525301) від 02.07.2009, меморіальний ордер №5651 (№397262701) від 07.07.2009, меморіальний ордер №5651 (№398480501) від 13.07.2009, меморіальний ордер №5651 (№399067301) від 15.07.2009, меморіальний ордер №5651 (№407681501) від 28.08.2009, меморіальний ордер № (№788984301) від 21.02.2014, меморіальний ордер № (№789562701) від 24.02.2014, меморіальний ордер № (№790136301) від 25.02.2014, меморіальний ордер № (№790624601) від 26.02.2014, меморіальний ордер № (№823716901) від 26.05.2014, меморіальний ордер № (№825259601) від 29.05.2014, меморіальний ордер № (№841109501) від 08.07.2014.

З огляду на вищевикладене, Національний банк України вказує на те, що ним були виконані взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором та надані АТ КБ «Приватбанк» кредит у порядку та на умовах визначених Кредитним договором.

10.03.2009 року між Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТОФИС» (далі - Відповідач/Іпотекодавець) в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 19 від 03.03.2009 укладено іпотечний договір № 37, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 390 з подальшими змінами до нього (далі - Іпотечний договір).

11.06.2010 укладено Додатковий договір №1 до Іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1049, яким зокрема викладено в новій редакції пункт 1 статті 1 Іпотечного договору.

31.08.2010 укладено Додатковий договір №2 до Іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1657, яким викладено пункт 9. Іпотечного договору та Додаток № 1 до Іпотечного договору у новій редакції.

Положеннями п. 1 Іпотечного договору передбачено, що цей Договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору із майбутніми змінами та доповненнями, або новаціями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником, зокрема: зобов`язання повернення кредиту; зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі, що визначається Кредитним договором; сплати штрафних санкцій у розмірі, передбаченому Кредитним договором.

Іпотекою за цим договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за Кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням умов цього договору та Кредитного договору (п. 3. Іпотечного договору).

Відповідно до умов п. 5 Іпотечного договору, іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно, а саме:нежитлові приміщення загальною площею 219,6 кв. м, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, будинок 16/2, (далі - Предмет іпотеки 1).

Предмет іпотеки 1 належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно Виконавчого комітетуІзюмської міської ради Харківської області від 03.08.2010 (серія САА № 704517), видане на підставі рішення Ізюмського виконавчого комітету міської ради від 22.07.2009 за № 0637. Право власності на Предмет іпотеки зареєстроване за Іпотекодавцем в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.09.2010 номер витягу 27336028 (реєстраційний № 10999326), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 01.06.2011 Ізюмським бюро технічної інвентаризації за номером 30159055.

Нежитлоле приміщення загальною площею 67,5 кв. м, що розташоване за адресою: Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр-т Соборності (Комуністичний), будинок 6, приміщення 218, (далі - Предмет іпотеки 2).

Предмет іпотеки 2 належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.10.2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є., реєстраційний № 2260. Право власності на Предмет іпотеки зареєстроване за Іпотекодавцем в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.04.2008, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності, виданим 02.04.2008 Комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнськ, за номером 18338523.

нежитлове приміщення загальною площею 450,4 кв. м, що розташовані за адресою: Донецька область, м. Димитров, вул. Ватутіна, будинок 6, приміщення 2, (далі - Предмет іпотеки 3).

Предмет іпотеки 3 належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу ВКС № 210325 від 08.01.2008, посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстраційний № 20. Право власності на Предмет іпотеки зареєстроване за Іпотекодавцем в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.01.2008, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності, виданим 10.01.2008 Бюро технічної інвентаризації м. Димитров, за номером 17320217.

Як вказує позивач, останній виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та надав кредитні кошти, на підтвердження чого було надано меморіальні ордери.

Проте, всупереч умовам Кредитного договору, Позичальник свої зобов`язання не виконав належним чином та не повернув кредитні кошти в обумовлені Кредитним договором строки.

Відповідно до п. 15.8.1. Іпотечного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених Кредитним договором №19, вони не будуть виконані.

Відповідно до п. 15.8.2. Іпотечного договору, іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором у випадках:

порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору;

порушення Іпотекодавцем правил заміни Предмету іпотеки; порушення Іпотекодавцем зобов`язань за цим договором; виявлення Іпотекодержателем погіршення стану Предмету іпотеки, або зменшення вартості предмету іпотеки понад норми нормального фізичного зносу, або фактичної часткової відсутності Предмету іпотеки;

порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності Іпотекодаця або позичальника або визнання його банкрутом, чи про визнання недійсними його установчих документів, чи про скасування його державної реєстрації;

прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Іпотекодавця або позичальника;

встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться в Кредитному договорі або цьому договорі; ліквідації юридичної особи Позичальника/Іпотекодавця; невиконання вимог пункту 17.1 цього договору.

Пунктом 6 Іпотечного договору, сторонами погоджено, що іпотека за цим договором поширюється також на ту частину Предмета іпотеки, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення цього іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Як вказує позивач, 19.08.2017 року Відповідачу було направлено вимогу щодо усунення порушень за Кредитним договором від 03.03.2009 року № 19 (вих № 41-0009/57938), яка була отримана Відповідачем 29.08.2017 року.

Пункт 15.10 Іпотечного договору передбачає, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за умовами Договору іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Згідно п.20 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами цього договору, відповідно до ст .24 та розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із п.24 цього договору.

Враховуючи те, що АТ КБ «Приватбанк» зобов`язання за Кредитним договором не виконано, внаслідок чого заборгованість за Кредитним договором № 19 від 03.03.2009, за розрахунком позивача становить - ,00 гривень (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), позивач звернувся до суду з відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем неправомірно заявлено вимоги до ТОВ «Приватофис», а не до АТ КБ «Приватбанк», який є позичальником за кредитним договором. Відповідач вказує на те, що у АТ КБ «Приватбанк» достатньо коштів для погашення існуючої заборгованості, в той час, як позивач неправомірно не звертався до АТ КБ «Приватбанк» для стягнення існуючої заборгованості.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися віт певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) мас право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а

позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до кредитного договору Національний банк України зобов`язався надати ПАТ КБ «Приватбанк» кредит, а останній повернути відповідні кошти та сплатити відсотки за користування ними у визначені відповідними положеннями такого договору строки.

Згідно із п. 1.2 Кредитного договору в редакції додаткової угоди № 58 від 21.02.2014 року за цим договором кредитор надає позичальнику кредит на строк з 03.03.2009 року по 23.12.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, кінцевим строком повернення грошових коштів на користь Національного банку України сторонами за погодженням було встановлено 23.12.2016 року.

Однак, матеріали справи не містять доказів погашення АТ КБ «Приватбанк» відповідної заборгованості за кредитним договором у визначені строки.

Тобто, має місце прострочення виконання взятого АТ КБ "Приватбанк" на себе грошового зобов`язання, що має своїм наслідком виникнення визначених законодавством наслідків цього.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відтак, обов`язок іпотекодавця (майнового поручителя) виконати за боржника обов`язок перед кредитором з`являється у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

В даному випадку, заперечуючи проти позову відповідачем вказується на те, що дії НБУ, спрямовані на звернення стягнення згідно умов іпотечного договору на майно ТОВ «Приватофис», не відповідають принципам добросовісності, адже боржник (АТ КБ «Приватбанк») має достатньо коштів для погашення спірної заборгованості, в той час як НБУ не реалізує існуючих у нього прав щодо задоволення своїх вимог за кредитним договором за рахунок саме боржника, а не майнового поручителя.

Статтею 2 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

П. 6 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність дій учасників цивільних правовідносин і мають бути добросовісними.

Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушитиправа інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа, повинна додержувалися моральних засад суспільства.

При цьому, у відповідності до положень стаття 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України "Про Національний Банк України" передбачено, що Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій здійснює такі операції: надає кредити комерційним банкам для підтримки ліквідності за ставкою не нижче ставки рефінансування Національного банку та в порядку, визначеному Національним банком.

Як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, за змістом вказаних норм, з урахуванням правової природи спірного кредиту, вбачається, що у спірних правовідносинах НБУ виступає їх учасником не лише як суб`єкт цивільно-правових та господарських відносин, а й здійснює регулятивну функцію таких відносин як центральний орган державного управління, а тому його діяльність в межах спірних правовідносин має бути спрямована в першу чергу на дотримання закріпленого в Конституції принципу законності його дій.

Зазначеним спростовуються доводи скаржника, щодо того, що через договірний характер спірних правовідносин, Національний банк України діє в них виключно як суб`єкт цивільно-правових та господарських відносин, у зв`язку з чим на його дії в цих відносинах не поширюються нормативно-правові акти, що регулюють його діяльність як органу державної влади.

Отже, право НБУ як кредитора задовольнити свої вимоги до боржника за рахунок предмету іпотеки наданого майновим поручителем з настанням обумовлених ч. 1 ст. 33 Чакону України "Про іпотеку" підстав не є безумовним, адже його реалізація щонайменше обтяжена обов`язком кредитора неухильно дотримуватися принципів законності та добросовісності його дій.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Тобто, майновий поручитель відповідає перед кредитором не лише в розмірі основного зобов`язання, а й зобов`язаний відшкодувати суми процентів, неустойки, відшкодування збитків, які можуть виникнути на підставі відповідного договору у разі невиконання (неналежного виконання) боржником його умов.

Отже, майновий поручитель відповідає перед кредитором певним матеріальним благом, яке може бути виражене в будь-якому активі (грошові кошти, рухоме/нерухоме майно, майнові права).

При цьому, оскільки майновий поручитель не є солідарним боржником, порядок пред`явлення вимоги кредитором відрізняється від того, що встановлений законом для відносин поруки. Так, кредитор не може заявити вимогу до іпотекодавця як до солідарного боржника за правилами ст. 555 Цивільного кодексу України.

Виходячи із загальних положень про зобов`язання загалом та заставу (іпотеку) зокрема, принципів добросовісності виконання договору кредитор не має права відмовитися від прийняття виконання від боржника з тим, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки.

Водночас, у разі звернення кредитора до боржника з вимогою про виконання основного зобов`язання, боржник зобов`язаний його виконати, оскільки конструкція застави не передбачає не тільки солідарності боржників, але й заміни іпотекодавцем

боржника у основному зобов`язанні. Частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудовою врегулювання на підставі договору.

Пославшись на наведне, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що, виходячи із змісту норм Цивільною кодексу України, Закону України "Про іпотеку" та призначення іпотеки як правового інституту, кредитор повинен надіслати письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання боржнику та майновому поручителю, але при цьому обов`язок виконання основного зобов`язання до майнового поручителя не переходить і місце боржника він не заступає.

Наведене цілком обґрунтовано дає підстави для висновку, що з укладенням договору іпотеки у майнового поручителя виникає інтерес щодо належного виконання боржником свого обов`язку перед кредитором, який за своєю суттю є майновим, адже стосується права власності майнового поручителя на власне майно (предмет іпотеки), і ґрунтується на легітимному очікуванні добросовісної та розумної поведінки сторін основного зобов`язання (кредитора і боржника), що у випадку виконання майновим поручителем обов`язку боржника перед кредитором гарантувало б останньому можливість відновлення своїх прав за рахунок набутих вимог до боржника.

Тобто, укладаючи іпотечний договір та передаючи належне на праві власності майно в іпотеку Національному банку України для забезпечення виконання зобов`язань приватного банку відповідач цілком правомірно очікував добросовісної поведінки сторін основного зобов`язання та в будь-якому випадку можливість відновлення своїх майнових прав за наслідками звернення стягнення на предмет іпотеки.

В аспекті наведеного слід враховувати, що статтею 73 Закону України "Про Національний банк України" передбачено, що Національний банк має переважне і безумовне право задовольняти будь-яку основану на здійсненому рефінансуванні банку вимогу, оформлену у встановленому законом порядку за якою настав строк погашення. Переважне і безумовне право здійснюється у разі, якщо це передбачено угодою, реалізується Національним банком шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з банківських рахунків і продажу інших активів, які перебувають у заставі як забезпечення вимог Національного банку, та задоволення вимог за рахунок чистого доходу від їх продажу.

Як вбачається, укладаючи кредитний договір сторонами в його умовах було погоджено, що спірний кредит надається АТ КБ "Приватбанк" відповідно до Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 25.12.2008 року № 459, та постанови Правління Національного банку України від 25.02.2009 року № 92/БТ "Про надання кредиту для підтримки ліквідності".

Пунктом 5.3 Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 25.12.2008 року № 459, (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) було встановлено, що Національний банк у разі неповернення банком кредиту та процентів за користування ним у строки, що встановлені кредитним договором, реалізує переважне і безумовне право задовольнити свої вимоги шляхом списання в безспірному порядку заборгованості з кореспондентського рахунку банку в повному обсязі відповідно до статті 73 Закону України "Про Національний банк України". Якщо на кореспондентському рахунку банку немає коштів для стягнення заборгованості Національний банк має вжити заходів щодо продажу предмета застави і задоволення вимог Національного банку за кредитом і процентами за користування ним за рахунок коштів від його продажу.

Отже, відповідні приписи Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління Національною банку України від 25.12.2008 року № 459, (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) були невід`ємною частиною основного зобов`язання, за виконання якого ТОВ "Приватофис" і поручилося своїм майном, уклавши іпотечний договір, а відтак, їх зміна могла мати місце не інакше як за згодою всіх учасників спірних правовідносин, доказів чого матеріали справи не містять.

Відтак, визначені положення черговості задоволення вимог НБУ до АТ КБ "Приватбанк", які полягали в тому, що першочергово останні задовольняються шляхом безспірного списання коштів з рахунків банку і лише у випадку їх недостатності НБУ набуває право звернути стягнення на предмет застави, становили умови спірного зобов`язання, визначені нормативно-правовим актом НБУ, зміна яких за волею НБУ в силу приписів ст. 58 Конституції України не створює жодних правових наслідків для учасників спірних правовідносин, адже доказів зміни відповідних умов спірного кредитування у визначеному законодавством порядку (тобто, за погодженням учасників) матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що наведені приписи Тимчасового положення не регулюють спірні правовідносини прямо суперечать вищенаведеним положенням Кредитного договору та чинного законодавства.

Крім того, п. 2.2 Глави 2 Розділу III Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26.09.2006 року № 378, (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) встановлено, що у разі неповернення банком стабілізаційного кредиту в строки відповідно до укладеного кредитного договору до банку застосовується безспірне списання заборгованості згідно зі статтею 73 Закону України "Про Національний банк України".

За змістом п.п. З, 4 Розділу III Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26.09.2006 року № 378, (в редакції, яка діяла на момент укладення Кредитного та Іпотечного договорів) у разі невиконання банком умов, що передбачені договорами за кредитами рефінансування, стабілізаційними кредитами, операціями прямого репо і своп. уи тому числі несплати процентів за ними, відповідний структурний підрозділ наступного робочого дня повідомляє територіальному управлінню, у якому обслуговується кореспондентський рахунок банку, про застосування переважного і безумовного права щодо списання в безспірному порядку всієї заборгованості з кореспондентського рахунку цього банку, керуючись статтею 73 Закону України "Про Національний банк України". Згідно з повідомленням відповідне територіальне управління здійснює списання з кореспондентського рахунку банку заборгованості та процентів відповідно до законодавства України та до укладених договорів. Якщо через відсутність коштів на кореспондентському рахунку неможливо стягнути суму заборгованості, то протягом 10 днів з дня виникнення простроченої заборгованості Національний банк має право, зокрема у разі неможливості реалізації предмета застави залишити його за собою за його балансовою вартістю до строку погашення.

Як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, пославшись на наведені положення нормативно-правових актів, чинних на момент укладення кредитного договору, вони визначали певну черговість дій НБУ у випадку неповернення банком кредиту та несплати процентів за користування ним у строки, що встановлені кредитним договором, яка полягала у першочерговому списанні відповідних коштів з рахунків банку і виключно у випадку їх нестачі для задоволення в повній мірі вимог НБУ останній набував права

задовольнити їх за рахунок застав.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04. рішення від 20.10.2011 набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Веуеlег v. Itаіу [С]), заява №33202/96, п. 120. ЕСНR 2000-1, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (ВП) (Опегуіldiz v. Тигкеу ), заява №48939/99. п. 128. ЕСНR 2004-ХІІ, "Меgаdаt.соm З.r.І. проти Молдови" (Меgаdаt.соm З.r.І. v. Моldova), заява №21 151/04. п. 72. від 08.04.2008. і "Москаль проти Польщі" (МоsкаІ v. РоІаnd), заява №10373/05, п. 51. від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas V. Сгоаtіа), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010. і "Тошкуцс та інші проти Румунії" (Тоscuta and others v. Роmania), заява №г36900/03, п. 37 від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (ВП) (Опегуіldiz v. Тигкеу ), п. 128. та 'Беєлер проти Італії" (Веуеlег v. Itаlу, п. 119).

Тобто, з огляду на викладені положення слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання органом місцевого самоврядування покладених на нього обов`язків (належне урядування) є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина, втілення цих обмежень на практиці, допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлювальних такими обмеженнями, тобто, обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції,за наслідками взяття на себе ризиків втрати права власності на майно, яке виступило предметом забезпечення вимог НБУ до АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором, ТОВ "Приватофис", враховуючи обов`язковість додержання органом державної влади принципу правової визначеності, як складової належного урядування при виконанні своїх обов`язків, було впевнене щодо можливості настання відповідних ризиків виключно в порядку застосування визначеного статтею 73 Закону України "Про Національний банк України", п. 5.3 Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 25.12.2008 №459, п.п. 3. 4 Розділу III Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26.09.2006 № 378, (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) механізму задоволення НБУ своїх вимог до банку, який порушив взяте на себе зобов`язання з повернення відповідного кредиту.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано зауважив, що з моменту виникнення спірних правовідносин (укладення кредитного та іпотечного договорів) та протягом їх існування виданими НБУ в межах його компетенції у статусі державного органу нормативно-правовими актами, які згідно ст. 56 Закону України "Про Національний банк України" є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також фізичних осіб, передбачалася певна черговість дій НБУ у випадку неповернення банком кредиту та несплати процентів за користування ним у строки, що встановлені кредитним договором, яка полягала у першочерговому списанні відповідних коштів з рахунків банку і виключно у випадку їх нестачі для задоволення в повній мірі вимог НБУ останній набував права задовольнити їх за рахунок застав.

Крім того, на момент звернення НБУ до ТОВ "Приватофис" з вимогою щодо погашення спірної заборгованості ПАТ КБ "Приватбанк" були чинними також положення п.п. І п. 42 Технічного порядку проведення операцій з надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 31.03.2016 року № 220, які передбачали, що у разі невиконання або неналежного виконання банком зобов`язань, передбачених кредитним договором, щодо повернення/кредиту та сплати процентів за користування ним: заборгованість відображається в перший робочий день, що настає за днем закінчення строку виконання зобов`язань згідно з умовами кредитного договору/вимоги Національного банку щодо дострокового виконання банком зобов`язань за кредитним договором, за рахунками з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів.

Положеннями п.43 вказаного Технічного порядку передбачено, що департамент супроводження кредитів не пізніше наступного робочого дня після віднесення заборгованості банку на рахунки з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів, надсилає вимогу банку про необхідність сплати простроченої заборгованості за кредитним договором не пізніше наступного робочого дня після отримання вимоги.

Згідно із п. 44 наведеного Технічного порядку у разі невиконання банком вимоги Національного банку щодо сплати простроченої заборгованості у строки, визначені в пункті 43 розділу V цього Технічного порядку, сума простроченої заборгованості підлягає списанню у безспірному порядку відповідно до статті 73 Закону України "Про Національний банк України".

Більш того, в силу приписів ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 15 Закону України "Про Національний банк України" на Національний банк України покладено обов`язок з прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у випадку виявлення факту невиконання банком своїх зобов`язань перед кредиторами.

Разом з тим, доказів вчинення позивачем дій, спрямованих на стягнення (в тому числі, шляхом списання у безспірному порядку) з АТ КБ "Приватбанк" грошових коштів після настання строку повернення кредиту (23.12.2016 року), чи прийняття рішення щодо визнання АТ КБ "Приватбанк" неплатоспроможним, матеріали справи не містять.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, позивачем в ході розгляду справи було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній зменшив суму заборгованості АТ КБ "Приватбанк" до ,00 грн.

Разом із вищезазначеною заявою позивачем було надано довідку-розрахунок заборгованості за кредитом, відповідно до якої АТ КБ "Приватбанк" здійснювало часткове погашення кредиту, що в свою чергу підтверджує фінансову спроможність АТ КБ "Приватбанк" самостійно виконати спірні зобов`язання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, врахувавши відповідну фінансову спроможність АТ КБ "Приватбанк" та фактичну поведінку НБУ (в розрізі реалізації своїх прав регулятора політики обігу стабілізаційних кредитів) приходить до висновку про існування в межах спірних правовідносин обставин, за яких НБУ, як центральний банк України, особливий центральний орган державного управління, юридичний статус, завдання, функції? повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, Законом України "Про Національний банк України" та іншими законами України (ст. 2 Закону України "Про Національний банк України"), з набуттям державою у власність АТ КБ "Приватбанк" втратив фактичний інтерес у виконанні саме останнім взятих на себе за Кредитним договором зобов`язань, оскільки Національний банк України може здійснити погашення такої заборгованості зарахунок майна, переданого в заставу, незалежно від можливості/неможливості АТ КБ "Приватбанк" погасити такий кредит.

Отже, є обґрунтованими доводи відповідача про те, що мають місце обставини за яких спільна поведінка боржника і кредитора створює загрозу втрати ТОВ "Приватофис" як майновим поручителем належного йому на праві власності майна, в той час, як існує реальна можливість виконання боржником взятих на себе згідно кредитного договору зобов`язань.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання позивача та третьої особи на те, що списання НБУ відповідної заборгованості з рахунків АТ КБ "Приватбанк" є виключно правом НБУ і не може бути підставою для висновку про порушення останнім спірних зобов`язань, пославшись на те, що в будь-якому випадку реалізуючи свої права особа повинна дотримуватися принципів добросовісності та розумності і утримуватися від дій, які можуть порушити права інших осіб, в той час, як за змістом спірних правовідносин першочерговий обов`язок з повернення кредитних коштів покладено саме на боржника і не може бути перекладено на майнового поручителя лише з волі кредитора у випадку коли останнім не було використано першочергових засобів задоволення своїх вимог у відповідному зобов`язанні саме за рахунок боржника.

Також суд першої інстанції обгрунтовано зауважив, що фактичне вирішення спору у даній справі зводиться до того чи відповідатиме звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором у межах спірних правовідносин принципам добросовісності та законності, неухильне дотримання яких покладено на учасників спірних правовідносин (в т.ч. на НБУ як кредиторах), а доцільність дослідження відповідних обставин при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки була визначена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/16744/17 (спір в якій стосувався перебігу тотожних правовідносин майнового поручителя з НБУ за стабілізаційними кредитами АТ КБ "Приватбанк").

Частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, як правомірно зазначив суд першої інстанції, з огляду на доводи та заперечення учасників спору, не вбачається за доцільне дослідження на даному етапі обсягів відповідної заборгованості АТ КБ "Приватбанк" за Кредитним договором з метою вирішення спору у даній справі.

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуальною кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарською процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми с докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В матеріалах справи наявний висновок експерта з галузі права, наданий третьою особою.

Згідно зі статтею 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Таким чином, вказаний висновок не може мати для суду заздалегідь встановленої сили і має оцінюватися судом з урахуванням всіх встановлених обставин справи в сукупності з поясненнями сторін, як того вимагає стаття 86 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року по справі № 914/1019/16.

Статтею 86 ГПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та

безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо посилань позивача та третьої особи на висновки Верховного Суду викладені в постановах від 03.07.2018 у справах №910/15475/17, № 910/15408/17, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив те, що такі постанови прийнято судом касаційної інстанції за відмінного від цієї справи правового регулювання, за інших обставин, встановлених у цій та в зазначених справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідні судові рішення. Зокрема у згаданих справах ішлося про розірвання іпотечних договорів та договорів застави через істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договорів, а дана справа стосується звернення стягнення на майно (предмет іпотеки).

Крім того суд першої інстанції правомірно зазначив, що після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

В силу практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права, суд дійшов правомірного висновку, що втручання станом на сьогоднішній день в право мирного володіння Товариством своїм майном шляхом звернення НБУ стягнення на нього в рахунок погашення спірного зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" за встановлених обставин перебігу спірних правовідносин та їх регулювання нормативно-правовими актами НБУ, що здійснювалося за відсутності волі Товариства, свідчитиме про порушення принципу належного урядування, адже виключно на підстави змінюваного за рішеннями кредитора порядку нівелюватиме волю Товариства, який беручи на себе ризик втрати власного майна, виходив із встановленої чинними нормативно-правовими актами на момент укладення Іпотечного договору відповідної черговості способів задоволення НБУ своїх вимог, що є недопустимим в контексті впровадження державою гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції захисту, навіть за наявності законної підстави для цього - положень Закону України "Про іпотеку" та Іпотечного договору, адже відповідне втручання згідно проголошених у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, справі "Джейме та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, справі "Щокін проти України" від 14.10.2010, справі "Серков проти України" від 07.07.2011, справі "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000. справі "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 01.2009, справі Трегубенко проти України" від 02.11.2004. справі "Еаst/West АІІіаnсе Limited" проти України" від 23.01.2004) критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має визначатися на підставі того: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес: чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті І Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Крім того, суд прийняв до уваги рішення по справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява № 4909/04, в якому зазначено, що згідно з усталеною практикою Європейчського суду з прав людини , яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Пославшись на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що дії Національного банку України в рамках спірних правовідносин (зміна нормативно-правового регулювання порядку задоволення вимог за стабілізаційним кредитом; використання цього по відношенню до майнового поручителя всупереч принципів належного урядування та правової визначеності; фактична відмова від отримання виконання кредитного договору безпосередньо боржником та пред`явлення позову про звернення стягнення на майно майнового поручителя задля задоволення таких вимог) є нічим іншим, ніж порушенням законності його дій як органу державної влади та зловживання цивільними правами, які ґрунтуються на іпотечному договорі, як суб`єкта цивільно-правових та господарських відносин, з метою заволодіння нерухомим майном ТОВ "Приватофис" всупереч гарантованого Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу до такої Конвенції захисту відповідних прав власності від непропорційного втручання, настання чого на момент укладення Іпотечного договору відповідач за всієї обачності не міг передбачити.

В матеріалах справи наявна постанова Верховного суду від 22.01.2020 року по справі № 916/1058/18, якою було залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог у аналогічних правовідносинах.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції правомірно зазначив, що даний позов є передчасним, оскільки позивачем порушено порядок черговості дій НБУ у випадку неповернення банком кредиту та несплати процентів за користування ним у строки, що встановлені кредитним договором, яка полягала у першочерговому списанні відповідних коштів з рахунків банку (АТ КБ "Приватбанк") і виключно у випадку їх нестачі для задоволення в повній мірі вимог НБУ останній набував права задовольнити їх за рахунок застав, в той час, як відповідна процедура позивачем дотримана не була та докази відсутності коштів для задоволення в повній мірі вимог НБУ у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначені висновки суду першої інстанції.

Зважаючи на наведене, оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права , у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга -без задоволення.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 129, статтею 269, пунктом 1 статті 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.03.2020 у справі №922/1486/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.08.2020

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль