РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2020Справа № 910/1836/20

За позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат"
до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
простягнення 1 775 048, 81 грн
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:
від позивача:Трубаков Є.О. - представник за довіреністю;
від відповідача:Бауліна В.О. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач) про стягнення 3% річних за період з 30.11.2017 по 19.01.2020 в сумі 522 925, 40 грн та інфляційних втрат за період з 01.12.2017 по 31.12.2019 в сумі 1 252 123, 41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як заставодавець за договором застави № 32 від 24.03.2015 (який був укладений між позивачем та відповідачем) отримав вимогу Національного банку України (надалі також - НБУ) про усунення порушень за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 (що був укладений між НБУ, як кредитором, та відповідачем, як позичальником), шляхом сплати заборгованості у розмірі 2 660 095 431,22 грн, у зв`язку із чим, з метою недопущення звернення стягнення на предмет застави, позивач перерахував на користь НБУ грошові кошти в сумі 8 146 840,00 грн, що дорівнює вартості предмета застави, зазначеній у договорі застави № 32 від 24.03.2015 та з огляду на вищевикладене, згодом - 13.11.2017 позивач, як новий кредитор, звернувся до відповідача з вимогою щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 в сумі 8 146 840,00 грн та у зв`язку з невиконанням відповідачем даної вимоги позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення даної суми боргу з відповідача (справа № 910/23070/17) за результатами чого 20.01.2020 відповідач сплатив на користь позивача спірну суму грошових коштів, а позивач, у свою чергу, також просить суд стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати за період з 01.12.2017 по 31.12.2019, у зв`язку із простроченням оплати згаданої суми грошових коштів в розмірі 8 146 840,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2020 року відкрито провадження у справі № 910/1836/20, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.03.2020.

12.03.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що у спірних правовідносинах відсутній факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання на користь позивача, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим відповідач просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог.

Судове засідання призначене на 27.03.2020 о 10:20 год не відбулося з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, з урахуванням Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями), якою установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на усій території України карантин, у зв`язку із чим 15.04.2020 судом винесено ухвалу в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) та призначено наступне судове засідання у справі на 15.05.2020.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 15.05.2020, з огляду на надходження клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, судом було вирішено відкласти підготовче судове засідання на 19.06.2020.

Між тим, 25.05.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив про наявність правових підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 24.07.2020.

В судовому засіданні, що відбулось 24.07.2020 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2008 між Національним банком України (кредитор) та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк", правонаступником якого є відповідач (позичальник) було укладено кредитний договір №19 (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор відкрив позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000,00 грн на строк до 23.10.2009 з оплатою 15% річних. В ході виконання Кредитного договору сторонами було укладено додаткові договори про внесення змін та доповнень до вказаного кредитного договору (додаткові договори №№ 1 - № 34).

21.02.2014 між сторонами укладено додатковий договір №18 до Кредитного договору, яким внесено зміни до п. 1.2 кредитного договору щодо строку користування кредитними коштами - з 24.10.2008 по 23.12.2016.

З метою забезпечення виконання Кредитного зобов`язання, 24.03.2015 між НБУ (заставодержатель) та позивачем (заставодавець) було укладено договір застави №32 (надалі - Договір застави).

Відповідно до п. 1.1 Договору застави заставою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та Приватбанком: по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі 3 400 000 000,00 грн. зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 Кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п. 2.4 Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2 Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором та/або цим договором.

Пунктом 1.2 Договору застави встановлено, що заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов`язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов`язань за кредитним договором.

Згідно із п. 1.3 Договору застави в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором заставодавець надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу згідно опису, що міститься у додатку № 1 до договору, у відповідності до якого заставодавець передав заставодержателю у заставу: Тепловоз ЧМЕ 2-236, заводський № 1944, інвентарний № 5024, модель 6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1963 р.в., ринковою вартістю 3 727 790 грн. та Тепловоз ЧМЕ 3, заводський № 371812014, інвентарний № 005029, модель К6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1981 р.в., ринковою вартістю 4 419 050 грн.

Вартість предмету застави складає 8 146 840,00 грн., що не вище оціночної вартості (п. 1.4 Договору застави).

Відповідно до п. п. 2.1.8.1 Договору застави заставодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно із п. п. 2.1.10 Договору застави у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.

Положеннями п. 4.1 Договору застави погоджено, що термін дії договору - до повного виконання Приватбанком зобов`язань за Кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього.

21.08.2017 з боку НБУ на адресу позивача було направлено вимогу №41-0009/58320 щодо усунення порушень за Кредитним договором, в якій, вказуючи на невиконання позичальником кредитних зобов`язань, вимагав в тридцятиденний строк погасити кредитну заборгованість за боржника, яка на момент направлення вимоги становила 2 603 952 426, 02 грн прострочення за основним зобов`язанням та 56 143 005, 20 грн прострочення по сплаті відсотків.

Як вказує позивач, з метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави, ним 24.10.2017 на виконання умов Договору застави було перераховано на користь НБУ грошові кошти в сумі 8 146 840,00 грн в якості погашення заборгованості відповідача в обсязі забезпечених зобов`язань по Договору застави, що підтверджується платіжним дорученням №383 від 24.10.2017, копія якого міститься в матеріалах справи.

Листом №2057 від 13.11.2017, що був отриманий відповідачем 22.11.2017, позивач повідомив відповідача про сплату ним на користь НБУ коштів у розмірі 8 146 840,00 грн. в рахунок виконання зобов`язань відповідача за Кредитним договором, у зв`язку з чим вказував на перехід до нього прав кредитора у Кредитному договорі в частині виконаного зобов`язання, а тому вимагав погасити заборгованість перед ним у вказаному розмірі.

Означені вище обставини були також досліджені судом під час розгляду справи № 910/23070/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк "за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національного банку України про стягнення 8 146 840,00 грн - заборгованості, що утворилась внаслідок виконання останнім взятих на себе зобов`язань за Договором застави щодо задоволення вимог НБУ за Кредитним договором в межах визначених спірною заставою обсягів.

Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі № 910/23070/17, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 та постановою Верховного Суду від 23.10.2019, позов задоволенню повністю та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 8 146 840,00 грн.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини.

З наведеного випливає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі № 910/23070/17, яке набрало законної сили, встановлено, що до позивача, внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання перейшло право вимоги до боржника (відповідача) в порядку регресу сплатити суму такого грошового зобов`язання у відповідному обсязі, тобто природа такого права вимоги є регресною.

Між тим, 20.01.2020 відповідачем було перерахувало на користь позивача суму заборгованості 8 146 840 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1612 від 20.01.2020, копія якого міститься в матеріалах справи.

Таким чином, судом встановлена наявність у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем в сумі 8 146 840 грн, внаслідок прострочення виконання якого сума боргу була присуджена до стягнення відповідно до рішення суду та згодом сплачена відповідачем.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, зокрема, частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі порушення грошового зобов`язання боржник в силу вимог частини 2 статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити кредитору не лише суму самого боргу, а і інфляційні втрати та три проценти річних від такої суми за весь період прострочення.

При цьому приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються як на договірні, так і на недоговірні грошові зобов`язання незалежно від підстав їх виникнення, позаяк стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, а відтак, приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України).

Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань.

З урахуванням вищевикладеного, з огляду на грошовий характер регресного зобов`язання відповідача перед позивачем, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому факт виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, не залежить від норми закону, на яку посилалося позивач в обґрунтування своєї вимоги від 13.11.2017, позаяк таке грошове зобов`язання виникло у відповідача перед позивачем в силу вимог закону внаслідок і в момент погашення останнім заборгованості відповідача за Кредитним договором. Факт і момент виникнення такого грошового зобов`язання відповідача не ставиться в залежність від направлення або ненаправлення позивачем на адресу відповідача вимоги про погашення заборгованості та від правового обґрунтування, вказаного в такій вимозі.

До того-ж для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України щодо виконання простроченого зобов`язання з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних не має значення підстава виникнення такого зобов`язання, а важливим є його наявність, яка встановлена судами в межах розгляду справи № 910/23070/17.

Таким чином, враховуючи те, що позивач, шляхом сплати на користь НБУ грошових коштів у розмірі вартості предмета в сумі 8 146 840, 00 грн добровільно виконав частину зобов`язання за Кредитним договором (зобов`язання відповідача перед НБУ), у позивача в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України виникло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми з врахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, а у відповідача з моменту такої сплати позивачем коштів на користь НБУ виникло грошове зобов`язання перед позивачем, яке у разі його прострочення має бути виконане боржником на користь позивача з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції.

Таким чином, доводи відповідача щодо неправомірності вимоги від 13.11.2017 щодо оплати позивачеві грошових коштів в сумі 8 146 840, 00 грн є безпідставними та суперечать встановленим судами обставинам справи, в відтак невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання у встановлений у вимозі строк саме є належною правовою підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частино 2 статті 625 ЦК України.

Так, як зазначалося вище, згідно платіжного доручення № 1612 від 20.01.2020, відповідач сплатив на користь позивача спірну суму заборгованості в розмірі 8 146 840,00 грн.

З наведеного випливає, що за період прострочення сума основного боргу збільшилася на суму встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, зокрема, сума трьох процентів річних за період з 30.11.2017 року (після спливу семиденного строку з дня отримання відповідачем листа позивача з вимогою оплати заборгованості) по 19.01.2020 (останній день перед датою сплати суми заборгованості).

З урахуванням вищевикладеного, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 30.11.2017 по 19.01.2020 в сумі 522 925, 40 грн та інфляційні втрати за період з 01.12.2017 по 31.12.2019 в сумі 1 252 123, 41 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, суд приходить до висновку, що він є арифметично вірним та відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, а відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 522 925, 40 грн та інфляційних втрат в сумі 1 252 123, 41 грн є обґрунтованими, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 75, 76, 77, 86, 129, 214, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1-Д; ідентифікаційний ) на користь Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" (11114, Житомирська область, Овруцький район, селище міського типу Першотравневе, вулиця Залізнична, будинок 9; ідентифікаційний ) 3% річних в розмірі 522 925, 40 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 252 123, 41 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 26 625, 73 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Зазначені строки обчислюються з урахуванням ч. 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.08.2020 року.

Суддя Ю.О. Підченко