ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"23" липня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2100/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансвагонкомплект про забезпечення позову (вх. №2-3193/20 від 21.07.2020) подану у справі №916/2100/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансвагонкомплект (03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, буд. 12, кв. 122);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Авантаж інспект (65009, м. Одеса, вул. Академічна, 20б, офіс 8, каб. №3)

про стягнення 507002,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 21.07.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Трансвагонкомплект звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою вх. ГСОО №2172/20 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Авантаж інспект, в якій просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 507002,07 грн., з яких: 483700,00 грн. основний бор та 23302,07 грн. пеня, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору оренди залізничного рухомого складу №0502/20 від 05.02.2020 року, в частині здійснення розрахунків.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову вх. ГСОО №2-3193/20, в якій позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю „Авантаж інспект і знаходяться на його банківському рахунку UA6545426 або на інших банківських рахунках в усіх банківських або кредитно-фінансових установах на території України в межах розміру позовних вимог або накласти арешт на напіввагони за номерами 52176807, 52302460, 52225984, що належать на праві власності відповідачу в межах розміру позовних вимог.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову позивач посилається на значний розмір заборгованості відповідача, зниження відповідачу з урахуванням карантину розміру орендної плати, а також у разі неможливості сплати орендної плати через карантин, відповідач не був позбавлений можливості здійснити повернення орендованого майна, щоб не збільшувати заборгованість. Водночас, позивач стверджує, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень у відповідача є дуже багато судових справ, за якими до нього звертаються про стягнення заборгованості за договорами, які розпочато у 2019 році, зокрема, справи №№916/2442/19, 916/3473/19, 916/3848/19, 916/1137/20.

Враховуючи зазначене позивач вважає, що існує достатньо обґрунтоване припущення, що грошові кошти чи майно, які є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, можуть зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення через велику кількість кредиторів і боргів відповідача перед іншими особами. При цьому позивач зазначає, що великі суми заборгованостей відповідача будуть суттєвим фактором для прийняття рішення ним на переоформлення майна на інших осіб, виведення грошових коштів із банківського рахунку (розтрата), щоб не відповідати перед кредиторами. Крім того, за твердженням позивача, необхідно враховувати, що борги можуть значно перевищувати фінансові можливості відповідача, що утруднить виконання рішення саме в даній справі.

З огляду на викладене позивач вважає, що позов слід забезпечити шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківському рахунку відповідача в розмірі позовних вимог або шляхом накладення арешту на його майно, зокрема, на напіввагони за відповідними номерами.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.138 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно зі ст.136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно п.п.3, 4, 6 ч.1 ст.139 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У відповідності до ч.1 ст.140 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансвагонкомплект про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні, з огляду на таке:

Згідно ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про судове рішення №6 від23.03.2012р. (із змінами та доповненнями), резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатись альтернативно (наприклад: стягнути з відповідача певну суму або в разі відсутності коштів на його рахунку звернути стягнення на належне йому майно). У випадку, коли такі альтернативні вимоги містяться у позовній заяві, господарському суду слід ухвалою зобов`язати позивача визначитись з предметом позову і вирішувати спір у залежності від характеру зобов`язань відповідача. Якщо позивачем не виконано відповідних вимог суду у встановлений останнім строк, суд може вжити щодо позивача заходів, передбачених пунктом 5 статті 83 ГПК, та/або залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Выдповыдно до ч. 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно п.5 ч.1 ст. 4 Закону України „Про виконавче провадження, у виконавчому документі зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Як вище встановлено судом, заява ТОВ „Трансвагонкомплект про забезпечення позову містить вимоги про накладення арешту на грошові кошти або відповідне майно відповідача. Тобто, вимоги заяви позивача про забезпечення позову не визначені конкретно, а є альтернативними, оскільки боржник буде зобов`язаний вчиняти одну з двох або кількох дій, тобто має право вибору предмета зобов`язання.

За приписами ч. 1 ст. 144 Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову негайно надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також, залежно від виду вжитих заходів, направляється судом для негайного виконання державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Відтак, заява позивача, в частині викладення вимог про накладення арешту на грошові кошти відповідача або його майно, таким вимогам не відповідає, оскільки зазначення судом у резолютивній частині судового рішення, що вимагає примусового виконання альтернативних вимог є недопустимим.

Господарський суд наголошує, що виконання судового рішення, згідно з вимогами законодавчих актів, є обов`язком особи, щодо якого воно прийнято, а не діями цієї особи на власний розсуд чи вибір.

При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити таке:

Так, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Як вище зазначено судом, достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Так, про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

За таких обставин суд зазначає, що визначені заявником обставини щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, не можуть свідчити про зменшення кількості майна у боржника та вчинення ним дій направлених на витрачання коштів не для здійснення розрахунків з заявником та не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, оскільки у більшості наведених позивачем судових справ провадження ще триває.

Отже, саме лише посилання заявника в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, тоді як викладені в заяві про забезпечення позову обставини не вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення.

Більш того суд зазначає, що питання правомірності або неправомірності дій відповідача під час виконання договору оренди залізничного рухомого складу №0502/20 від 05.02.2020 року входить до предмету доказування при вирішенні спору по суті, а, отже, доводи позивача щодо необґрунтованої відмови відповідача виконувати умови договору з посаланням на карантим не можуть бути визнанні судом достатніми для задоволення поданої позивачем заяви. У зв`язку з викладеним, суд визнає необґрунтованими доводи позивача, наведені у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, що має наслідком відмову у її задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 136, 140, 144, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансвагонкомплект за вх. ГСОО №2-3193/20 від 21.07.2020 року про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Ю.М. Невінгловська