ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.07.2020 м. Ужгород Справа № 907/327/20

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №907/327/20

за позовною заявою фізичної особи-підприємця Кос Василя Богдановича, с. Ясень Рожнятівський р-н Івано-Франківська обл. до товариства з обмеженою відповідальністю «ВУД-МАРКЕТ», м. Ужгород про стягнення суми 88 334,03 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду Закарпатської області із позовом до відповідача про стягнення суми 88 334,03 грн. заборгованості, в тому числі суму 80 000,00 грн. основного боргу, 1 528,00 грн. інфляційних втрат за період прострочення та 1 806,03грн. три відсотки річних, посилаючись на порушення умов договору купівлі-продажу № 20-05/19 від 20 травня 2019 року вимог ст.ст. 525, 526, 692 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на невиконання відповідачем взятих на себе по договору зобов`язань щодо оплати поставленого товару, внаслідок чого в нього виникла та рахується заборгованість за поставлений товар, яка станом на момент звернення до суду з даним позовом складає суму 80 000,00 грн. Крім того, за порушення строків оплати поставленого товару просить суд стягнути з відповідача 1 528,00 грн. інфляційних втрат за період прострочення та 1 806,03грн. три відсотки річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на наведене, оскільки справа №907/327/20, не є складною в розумінні норми ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, будь-яких клопотань щодо розгляду спору з повідомленням (викликом) сторін подано не було, у зв`язку з чим, враховуючи також, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.05.2020 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали, для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та, встановлено сторонам строк для подання відповіді на відзив (позивачем) та заперечень (відповідачем) (якщо такі будуть подані) не пізніше 30.06.2020р.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвала суду від 20.05.2020 була надіслана відповідачу рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження відповідача, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, вул. Залізнична, 11 та як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, отримана відповідачем 03.07.2020.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався. У встановлений судом строк відповідачем не подано до суду відзиву на позовну заяву позивача.

Судом також враховано, що згідно з приписами п. 6.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2019 року між Фізичною особою підприємцем Кос Василь Богданович (надалі за текстом - «Позивач») та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВУД-МАРКЕТ" (надалі за текстом - «Відповідач») було укладено договір купівлі-продажу №20-05/19 від 20.05.2019.

Згідно пункту 1.1 Договору купівлі-продажу Продавець продає лісоматеріали хвойних порід кругляк та пиломатеріали обрізні не обрізані хвойних порід ялиця, ялина, модрина (надалі товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах даного Договору.

Відповідно п.2.1. Договору купівлі-продажу, оплата по даному Договору проводиться Покупцем на протязі 10 - ти днів після прийомки товару, шляхом банківського перерахунку на банківський рахунок Постачальника.

Ціна і кількість товару вказуються в накладних. Загальна сума Договору складає суму всіх накладних, на підставі яких поставляється товар.(пункти 1.2, 1.3 Договору)

Розділом 3 договору «Умови та порядок поставки і передачі товару» обумовлено, що передача товару здійснюється на складі покупця і підтверджується накладною, яку підписує уповноважений представник Покупця та Продавця. Право власності у Покупця на товар виникає з моменту його передачі.

Термін дії договору визначається п.7.2. Договору, за умови якого цей Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 19.05.2020. року. Договір продовжує діяти до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань та до проведення остаточних розрахунків.

Як стверджує позивач на виконання умов договору поставки товару позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар, факт продажу товару Позивачем, та його отримання Відповідачем 10.06.2019 року підтверджується видатковою накладною № 1 від 10.06.2019 року на суму 156 888 гривень, в т.ч. ПДВ 26148,00 гривень, яку Позивач передав разом із товаром Відповідачу, проте, останнім підписану накладну із сторони ТОВ "ВУД-МАРКЕТ" повернуто Позивачу так і не було.

За доводами позивача продаж товару Позивачем та його отримання Відповідачем 18.06.2019 року підтверджується видатковою накладною № 2 від 18.06.2019 року на суму 133 596,00 гривень, в т.ч. ПДВ 22 266,00 гривень, яку Позивач передав разом із товаром Відповідачу, проте, останнім підписану накладну із сторони ТОВ "ВУД-МАРКЕТ" повернуто Позивачу також не було.

На виконання умов договору відповідачем проводилась часткова оплата товару, у зв`язку з чим у відповідача виникла та рахується заборгованість в сумі 80 000,00 грн.

У зв`язку з чим з метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача 25.03.2020 було направлено претензія №25/03 з вимогою провести оплату поставленого товару, однак даний лист залишений без відповіді, а вимоги без задоволення. Що і стало приводом звернувся до суду з метою стягнення суми боргу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір поставки товарів Договір поставки №20-05/19 від 20.02.2019, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання параграфа 1 глави 30 Господарського Кодексу України та параграфів 1 і 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у статті 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

Спір у даній справі виник у зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати за поставлений Позивачем товар.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно- розпорядчого документа на майно.

Відповідно п.2.1. Договору купівлі-продажу, оплата по даному Договору проводиться Покупцем на протязі 10 - ти днів після прийомки товару, шляхом банківського перерахунку на банківський рахунок Постачальника.

Ціна і кількість товару вказуються в накладних. Загальна сума Договору складає суму всіх накладних, на підставі яких поставляється товар.(пункти 1.2, 1.3 Договору)

Розділом 3 договору «Умови та порядок поставки і передачі товару» обумовлено, що передача товару здійснюється на складі покупця і підтверджується накладною, яку підписує уповноважений представник Покупця та Продавця. Право власності у Покупця на товар виникає з моменту його передачі.

Таким чином, сторони договору поставки у договорі узгодили порядок оплати за товар - у формі після сплати, а також встановили умови поставки товару - за якими передача товару здійснюється на складі покупця і підтверджується накладною, яку підписує уповноважений представник Покупця та Продавця.

Первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт поставки товару покупцеві мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88), Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила № 363).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент складання спірних первинних документів) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно із п. 2.4, 2.5 Положення № 88 (у редакції, чинній на момент складення спірних первинних документів) первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Пунктом 11 Правил № 363 (у редакції, чинній на момент складання товарно-транспортних накладних ) встановлено правила оформлення документів на перевезення та визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

Дослідивши надані позивачем видаткові накладні № 1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019 суд встановив, що ці видаткові накладні не відповідають наведеним вище вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, оскільки не містять даних (П.І.Б.), посади особи та особистого підпису в графі «отримав» або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу одержувача, а відтак не можуть бути беззаперечними доказами факту поставки товару.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі дефектів первинних документів, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Для додаткового підтвердження здійснення поставки, позивачем надано товарно-транспортні накладні №1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019, а також податкові накладні.

Проте, надані позивачем товарно-транспортні накладні від №1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019, містить недоліки в частині їх оформлення (зокрема відсутній підпис особи в графі «Прийняв водій/експедитор» та порожні графи «Здав водій/експедитор», «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)».

Крім того, з огляду на умови договору та обставини справи, податкові накладні як доказ підтвердження факту поставки товару можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не можуть буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, суд повинний враховувати положення Податкового кодексу та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Вказана позиція узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2020 року у справі №916/922/19.

Однак, доказів відображення господарських операцій зі спірних поставок товару на підставі видаткових накладних від № 1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019 у податковому обліку покупця-відповідача суду надано не було.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача суми заборгованості, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не доведено наявність факту поставки вказаного товару в кількості зазначеній позивачем.

У зв`язку з чим вимога про стягнення з відповідача суми 80 000,00 грн. основного боргу задоволенню не підлягає.

З посиланням на порушення строків оплати поставленого товару, позивачем також заявлені позовні вимоги про стягнення суми 1 528,00 грн. інфляційних втрат за період прострочення та 1 806,03 грн. три відсотки річних, однак, з огляду на відмову в задоволенні вимоги про стягнення основного боргу, вказані вимоги також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині другій статті 86 ГПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ГПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 13 та частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця Кос Василя Богдановича, с. Ясень Рожнятівський р-н Івано-Франківська обл. до товариства з обмеженою відповідальністю «ВУД-МАРКЕТ», м. Ужгород про стягнення суми 88 334,03 грн. задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 180, 191, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 24.07.2020.

Суддя О.Ф. Ремецькі