ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2020 р. Справа №914/1888/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Данко Л.С.

Плотніцький Б.Д.

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за вих.№14/4-1291-20 від 25.02.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/939/20 від 10.03.2020)

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.01.2020 (суддя Коссак С.М., повний текст складено 30.01.2020)

у справі №914/1888/19

за позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, (надалі АТ НАК Нафтогаз України), м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства Стрийтеплоенерго (надалі КП Стрийтеплоенерго), м. Стрий, Львівська область

про стягнення 1 443 328,44 грн

за участю учасників справи:

від позивача: Орел С.С. адвокат (свідоцтво ЗП № 001663 від 30.05.2018, довіреність № 14-115 від 09.04.2020)

від відповідача: Сливка В.В. адвокат (свідоцтво ЛВ № 000254 від 20.08.2015, ордер ВС № 1003574 від 04.10.2019)

ВСТАНОВИВ:

АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до КП Стрийтеплоенерго про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 443 328,44 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.01.2020 у справі № 914/1888/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з КП «Стрийтеплоенерго» на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 174 518,90 грн - пені, 55 609,56 грн - 3% річних, 159 430,763 грн інфляційних втрат та 8 461,17 грн витрат по сплаті судового збору. В решті позову - відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції встановив, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати за поставлений газ. Також судом встановлено, що вартість поставленого природного газу була частково сплачена коштами, перерахованими згідно Порядку, а саме - 9 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 26 від 26.04.2018, в якому призначення платежу: За борг. за газ природний за березень 2018. Згідно дог.пост.прир.газу №6226/1718-БО-21 від 10.10.2017. Однак, даний платіж позивачем не відображений у розрахунку заборгованості за природній газ і відповідно не враховано при їх нарахуванні, що призвело до безпідставного нарахування пені, 3% річних та інфляційних. Відтак, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення заборгованості, з врахуванням вказаної проплати, суд дійшов висновку, що до задоволення підлягають вимоги щодо стягнення 564 078,11 грн з яких: 349 037,79 грн пені, 55 609,56 грн 3% річних та 159 430,76 грн інфляційних втрат. В задоволенні 451 597,72 грн пені, 138 918,42 грн 3% річних та 278 734,20 грн інфляційних втрат відмовлено за безпідставністю. Водночас судом враховано клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення заборгованості та використане право на зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 50 %, зважаючи на те, що природний газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, а не для власних потреб, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою споживачами послуг централізованого теплопостачання; ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (повна сплата вартості поставленого природного газу); незначний строк прострочення оплати природного газу; ненадання позивачем доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання йому збитків в результаті дій відповідача.

Не погоджуючись з даним рішенням, АТ "НАК "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми 1 053 769,22 грн. Відповідно в цій частині просить прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, скаржник стверджує, що судом не було враховано інтереси позивача, не з`ясовано чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором та не оцінено розмір таких збитків. Крім того, апелянт вважає, що відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості і його скрутний фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення розміру пені. Щодо зарахування грошових коштів, перерахованих відповідачем згідно Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2020 на підставі платіжного доручення №26 від 26.04.2018, то апелянт вважає безпідставним, оскільки такий порядок передбачає механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, та не розповсюджує свою дію на розрахунки з погашення заборгованості за природний газ, реалізований бюджетними установами та організаціями. Відтак, вказані грошові кошти було правомірно повернуто відповідачу, як помилково сплачені кошти, та відповідно не включені та не враховані при нарахуванні пені, річних та інфляційних втрат, які заявлені до стягнення у даному позові.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю. На підтвердження своїх доводів подав заяву за № 39/5-455-20 від 14.07.2020 про долучення до матеріалів справи копії банківських виписок від 04.05.2018, як доказ повернення позивачем на рахунок відповідача коштів в розмірі 9 000 000,00 грн, перерахованих згідно платіжного доручення №26 від 26.04.2018 (зареєстрована в канцелярії суду за вх№ 01-04/4263/20 від 17.07.2020).

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/3011/20 від 20.01.2020) та у письмових поясненнях (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/319/20 від 21.01.2020), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Щодо долучення позивачем до матеріалів справи копії банківських виписок, як доказ повернення відповідачу коштів в сумі 9 000 000 грн, то вважає, що такі докази не можуть бути прийняті судом на стадії апеляційного провадження, відтак, просить суд відмовити у задоволені заяви позивача (заперечення щодо долучення доказів зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/4307/20 від 21.07.2020).

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

10.10.2017 між ПАТ НАК Нафтогаз України» (постачальник) та КП «Стрийтеплоенерго» (споживач) укладено договір постачання природного газу №6226/1718-БО-21, згідно з умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (а.с. 28-37 том І).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №226 від 06.03.2019 постановлено змінити тип Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на приватне та перейменувати його в Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Згідно з п. 3.7 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Пунктом 6.1 договору сторони узгодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки товару.

У п.12.1 вказаного договору зазначено, що договір набирає чинності з дати підписання представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 по 30.09.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (з урахування додаткових угод до договору а.с. 38-42 том І).

На виконання умов договору позивач у період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 21 033 420,88 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріпленні їх печатками (а.с. 53-64 том І).

Відповідно п.п 4 п 6.3 договору оплата за природний газ здійснюється шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Вартість поставленого постачальником природного газу за договором була повністю сплачена відповідачем, проте з порушенням встановленого строку оплати, про що свідчать долучені до матеріалів справи банківські виписки. А також долучено листи (від 30.10.2017 № 01/1766, від 29.05.2018 № 01/1168, від 30.09.2018 № 01/3092, від 07.11.2018 № 01/3133), в яких відповідач просив переплати за певними договорами зарахувати в рахунок оплати договору №6226/1718-БО-21 від 10.10.2017 (а.с. 65-71, 79-228 том І, а.с. 1-228 том ІІ).

Окрім того, даний факт щодо своєчасності оплати вартості поставленого газу не заперечується і самим відповідачем.

Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (а.с. 38 том І).

Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов п. 6.1 договору щодо здійснення розрахунків за одержаний природний газ у встановлений договором строк, нарахував відповідачу та заявив до стягнення пеню в розмірі 810 635,51 грн та 3% річних в сумі 194 527,98 грн, інфляційних втрат в сумі 438 164,96 грн нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідач проти заявлених сум заперечує, стверджує, що в розрахунку заборгованості позивачем не враховано та не відображено кошти в розмірі 9 000 000,00 грн, які були оплачені відповідачем платіжним дорученням № 26 від 26.04.2018 з призначенням платежу за березень 2018 року згідно договору № 6226/1718-БО-21 від 10.10.2017 та постанов КМУ № 256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», що призвело до безпідставного нарахування заявлених до стягнення 810 635,51 грн, 194 527,98 грн 3% річних та 438 164,96 грн інфляційних втрат.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як зазначалося вище, 10.10.2017 між сторонами у справі був укладений договір постачання природного газу №6226/1718-БО-21.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивачем свої зобов`язання щодо поставки природного газу, у строки та в обсягах визначених договором, виконано належним чином. Так на виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 21 033 420,88 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріпленні їх печатками.

Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1 договору сторони узгодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки товару.

Нормою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що оплата за отриманий газ відповідачем здійснювалася власними коштами та коштами, перерахованими згідно Порядку (постанови КМУ від 04.03.2002 №256), проте, з порушенням строків, визначених умовами договору.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п.п.1, 3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 8.2 договору від 10.10.2017 сторони обумовили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого розрахунку позивачем заявлено до стягнення 810 635,51 грн, 194 527,98 грн - 3 % річних та 438 164,96 грн інфляційні, нарахованих за період з 28.11.2017 по 17.01.2019 (а.с 43-52 том І).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем долучено до матеріалів справи як доказ оплати боргу по договору № 6226/1718-БО-21 платіжне доручення № 26 від 26.04.2018 на суму 9 000 000,00 грн з призначенням платежу: Заборг. за газ природний за березень 2018. Згідно дог.пост.прир.газу №6226/1718-БО-21 від 10.10.2017: Постанова КМУ України від 04.03.2002 № 256, а також банківську виписку по рахунках за 26.04.2018 (а.с. 34-35 том ІІІ). Проте, такий платіж позивачем не відображений у розрахунку заборгованості за природній газ і відповідно не враховано при нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних.

Відповідач вважає, що оскільки з 01.01.2018 позивач є учасником розрахунків на підставі постанови КМУ від 04.03.2002 №256 Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, останній зобов`язаний зараховувати оплати, які надійшли від відповідача як субвенція з державного бюджету в погашення заборгованості за природний газ за минулі періоди, оскільки вказаний Порядок не ставить і не визначає будь-яких вимог щодо напрямків погашення заборгованостей (бюджетні, соціальні тощо) за допомогою субвенційних коштів.

Так, п. 1 Порядку передбачено, зокрема, що такий визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення.

Відповідно до положень абзацу 1, 3 п. 8-1 Порядку (в редакції, чинній на 01.01.2018), кошти, отримані як субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, отримані постачальниками від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вивезення побутового сміття та рідких нечистот та іншими суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, використовуються протягом бюджетного року за цільовим призначенням.

Тобто, визначений Порядком (в редакції, чинній з 01.01.2018) правовий механізм передбачає можливість підприємства у 2018 році розрахуватися з компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період. Також, використання відповідачем асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком (в редакції, чинній з 01.01.2018), з метою погашення боргу перед постачальником, свідчить про власне волевиявлення споживача щодо використання бюджетних коштів, однак не позбавляє підприємство обов`язку відшкодування втрат кредитора, пов`язаних з простроченням грошового зобов`язання.

Місцевий господарський суд, беручи до уваги наявні платіжні документи, банківські виписки по рахунку, та не зарахування постачальником коштів, які надійшли згідно Порядку, що призвело до безпідставного нарахування пені, 3% річних та інфляційних, здійснив власний перерахунок заявлених позивачем до стягнення заборгованості.

Жовтень 2017

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.10.2017 на суму 811 582,36 грн був оплачений відповідачем виключно власними коштами, остаточний розрахунок відбувся 01.02.2018. В даному випадку мало місце прострочення оплат. Здійснивши перевірку розрахунку, в межах заявлених позовних вимог до стягнення підлягає 8 285,56 грн пені, 1 564,34 грн 3% річних та 4 113,33 грн інфляційних втрат.

Листопад 2017

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 30.11.2017 на суму 3 341 889,52 грн був оплачений відповідачем виключно власними коштами, остаточний розрахунок відбувся 03.03.2018. В даному випадку мало місце прострочення оплат. Здійснивши перевірку розрахунку, з врахуванням ч. 5 ст.254 ЦК України (25.12.2017 вихідний день), до стягнення, в межах заявлених позовних вимог підлягає 76 052,60 грн пені, 14 519,11 грн 3% річних та 52 262,10 грн інфляційних втрат.

Грудень 2017

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.12.2017 на суму 3 657 434,24 грн був оплачений відповідачем виключно власними коштами, остаточний розрахунок відбувся 23.03.2018. В даному випадку мало місце прострочення оплат. Здійснивши перевірку розрахунку, до стягнення, в межах заявлених позовних вимог підлягає 73 928,81 грн пені, 14 495,85 грн 3% річних та 32 916,91 грн інфляційних втрат.

Січень 2018

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.01.2018 на суму 4 149 183,01 грн був оплачений відповідачем частково власними коштами, а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, а саме: за період з 23.03.2018 25.04.2018 власними коштами; 26.04.2018 зараховано 448 327,08 грн (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості). Остаточний розрахунок відбувся 26.04.2018 (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256). Здійснивши перевірку розрахунку з врахуванням коштів перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, до стягнення, в межах заявлених позовних вимог підлягає 72 796,01 грн пені, 14 273,73 грн 3% річних та 36 365,24 грн інфляційних втрат.

Лютий 2018

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 28.02.2018 на суму 4 221 647,76 грн був оплачений відповідачем за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, 26.04.2018 зараховано 4 221 647,76 грн (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості). Отже, остаточний розрахунок відбувся 26.04.2018 за рахунок коштів, перерахованих згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256.

Здійснивши перевірку розрахунку з врахуванням коштів перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, до стягнення, в межах заявлених позовних вимог підлягає 117 974,81 грн пені, 10 756,53 грн 3% річних та 33 773,18 грн інфляційних втрат.

Березень 2018

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.03.2018 на суму 4 041 458,48 грн був оплачений відповідачем за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, 26.04.2018 зараховано 4 041 458,48 грн. В даному випадку прострочення оплати відсутнє. Отже, остаточний розрахунок відбувся 26.04.2018 за рахунок коштів, перерахованих згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256.

Квітень 2018

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 30.04.2018 на суму 363 965,26 грн був оплачений відповідачем частково власними коштами, а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, а саме: за період з 26.04.2018 27.04.2018 власними коштами; 26.04.2018 зараховано 288 566,68 грн (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256 у порядку черговості та згідно пп. 4 п. 6.3 договору). В даному випадку прострочення оплат відсутнє. Остаточний розрахунок відбувся ще 27.04.2018.

Травень 2018

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.05.2018 на суму 94 393,00 грн, був оплачений відповідачем власними коштами. В даному випадку прострочення оплат відсутнє. Отже, остаточний розрахунок з врахуванням передоплати відбувся ще 27.04.2018.

Червень - Вересень 2018

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі природного газу від 30.06.2018 на суму 98 985,49 грн; акту приймання-передачі природного газу від 31.07.2018 на суму 67 378,84 грн; акту приймання-передачі природного газу від 31.08.2018 на суму 88 139,98 грн та акту приймання-передачі природного газу від 30.09.2018 на суму 97 362,94 грн був оплачений відповідачем власними коштами, з врахуванням передоплати за даним договором. В даному випадку прострочення оплат за даними актами відсутнє.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані обставини, здійснивши перевірку нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, вважає їх арифметично правильними, відтак, погоджується з висновком суд першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині заявлених до стягнення сум 349 037,79 грн пені, 55 609,56 грн 3% річних та 159 430,76 грн інфляційних втрат. В решті задоволенні 451 597,72 грн пені, 138 918,42 грн 3% річних та 278 734,20 інфляційних втрат правомірно відмовлено за безпідставністю.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру пені, на підставі ч. 3 ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України, на 90% від заявленої суми (а.с. 36-41 том ІІІ).

Статтею 233 ГК України надано право суду зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Враховуючи зміст наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому питання можливого зменшення штрафних санкцій вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі №904/1936/19.

В обґрунтування на зменшення розміру пені відповідач покликається на складне фінансове становище підприємства, в підтвердження чого, зокрема надає звіт про фінансові результати підприємства за перше півріччя 2019 року, копії структури тарифу на теплову енергію, копії реєстрів нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію, акти звіряння розрахунків між бюджетними установами/організаціями (а.с.42-67 том ІІІ).

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання про зменшення нарахованої відповідачу пені, суд враховував:

- скрутне фінансове становища відповідача (збитковість підприємства);

- що природний газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, тобто не для власних потреб;

- відсутність можливості розпоряджатися коштами, які надходять та одразу підлягають розподілу та автоматичному перерахунку на користь гарантованого постачальника;

- тарифи, затверджені для КП «Стрийтеплоенерго» на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії є збитковими;

- заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ за договором виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою споживачами послуг централізованого теплопостачання; тобто через низький ступінь розрахунків останніх і виникла заборгованість, що відповідно свідчить про відсутність безпосередньої вини відповідача;

- позивачем не надано доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті дій відповідача. Однак, з огляду на прострочення виконання зобов`язання позивач нарахував відповідачу не лише пеню, а й 3% річних та інфляційні втрати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на всі фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, оскільки присудження до стягнення 50 % від належної до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

При цьому, як зазначалося вище, задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань забезпечить захист майнових прав та інтересів АТ "НАК "Нафтогаз України", що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано інтереси позивача.

Беручи до уваги вище викладене, доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір пені не може слугувати підставою для скасування рішення, що оскаржується, оскільки, як уже зазначалося, зменшення суми пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України (зокрема, ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України) та відповідає сформованій та сталій судової практиці щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме у спорах про стягнення заборгованості з комунального підприємства за поставлений природний газ.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 918/487/19, від 12.05.2020 у справі № 910/9767/19, від 11.06.2020 № 912/2555/19.

Тобто, рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Щодо долучення апелянтом під час апеляційного провадження нових доказів, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції відповідачем саме на заперечення вимог позивача 01.10.2019 було долучено до відзиву копії платіжного доручення №26 від 26.04.2018 на суму 9 000 000,00 грн, а також банківську виписку по рахунках за 26.04.2018, як доказ оплати боргу по спірному договору (а.с. 3-9, 34-35 том ІІІ).

Проте, у відповіді на відзив позивач жодним чином не спростував доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та у додаткових пояснення до відзиву (а.с. 76-78, 83 -88 том ІІІ).

Більше того, як вбачається зі змісту протоколів судових засідань від 05.12.2019 та 17.12.2019, на яких були присутні представники обох сторін, судом було запропоновано надати контррозрахунок з врахуванням платіжного доручення №26 від 26.04.2018, а також заслухано пояснення сторін з приводу долучення такого доказу (а.с. 103-104, 132-134 том ІІІ).

Приписами ч. 2, ч.8 ст. 80 ГПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Тобто, позивач, ще в суді першої інстанції, був обізнаний про наявність доказу оплати відповідачем боргу в сумі 9 000 000 грн, проте, доказів на спростування такого у строк визначений ГПК України не подав.

Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлені статтею 269 ГПК України. Частиною 1 якою унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим частина 3 вказаної статті передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, як вбачається зі змісту заяви про долучення нових доказів, а саме доказів повернення позивачем коштів в розмірі 9 000 000,00 грн, сплачених відповідачем на підставі платіжного доручення № 26 від 26.04.2018, заявником не наведені причини неможливості їх подання до суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки місцевий господарський суд розглядав справу за відсутності зазначених вище доказів (банківської виписки за 04.05.2018 про повернення 9 000 000,00 грн), а апелянтом такі долучені лише до суду апеляційної інстанції, проте з порушення вимог ст. 80, ст. 269 ГПК України, то відповідно колегія суддів відмовляє у задовленні заяви позивача про долучення доказів.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишається за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.01.2020 у справі № 914/1888/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Л.С. Данко

Б.Д. Плотніцький