РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.07.2020Справа № 917/938/19

За позовомМалоперещепинської сільської ради
до1. Полтавської обласної ради 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс - 2017» 3. Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні
відповідачаДержавного агентства лісових ресурсів України
провизнання протиправним та скасування рішення
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Троян А.Г., Хаврощин М.С.
від відповідача 1:Метельська Л.Є.
від відповідача 2:Якуненко О.В.
від відповідача 3:не з`явився
від третьої особи:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні судді Господарського суду міста Києва Павленка Є.В. перебувала справа №917/938/19 за позовом Малоперещепинської сільської ради до Полтавської обласної ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс - 2017» (надалі - «Товариство»), Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства та Державного агентства лісових ресурсів України про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при прийнятті Полтавською обласною радою рішення від 19.10.2018 №905 «Про надання товариству з обмеженою відповідальністю «Фенікс - 2017» у користування мисливських угідь на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області» у Малоперещепинської сільської ради, як власника земельних ділянок, на території яких розміщені мисливські угіддя вказаного товариства, не було отримано відповідного погодження у встановленому частиною 1 статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» порядку.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва №05-23/156 від 04.02.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №917/938/19, у зв`язку із відпусткою судді Павленка Є.В.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2020 справу №917/938/19 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 дану справу прийнято до провадження судді Босого В.П. та призначено у справі підготовче засідання.

Підготовче засідання неодноразово відкладалося з незалежних від суду обставин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2020 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фенікс - 2017» та Полтавське обласне управління лісового та мисливського господарства в якості співвідповідачів, підготовче засідання відкладено на 01.07.2020.

Заперечуючи у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог, Полтавська обласна рада вказує на те, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач не набув права власності на спірні земельні ділянки площею 1683,1315 га, оскільки не зареєстрував за собою право на них у встановленому законом порядку.

Товариство також подало до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувало повністю з огляду на відсутність порушеного права позивача, на захист якого спрямований даний позов, оскільки реєстрація його прав на земельні ділянки відбулася після прийняття оскаржуваного рішення. Також у поданому відзиві відповідач 2 вказує на те, що мисливське господарство не є використанням властивостей земельної ділянки, а відтак відсутнє протиправне посягання на самі земельні ділянки, передані Товариству згідно умов спірного рішення.

В судовому засіданні 01.07.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2020.

Представники позивача в судове засідання з`явилися, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представники відповідачів 1 та 2 в судове засідання з`явилися, проти задоволення позовних вимог заперечували з огляду на викладені у відзивах на позовну заяву обставини.

Представники відповідача 3 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Про відкладення розгляду справи або перерву в судовому засіданні, місце, дату і час нового судового засідання або продовження судового засідання суд повідомляє під розписку учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, які були присутніми в судовому засіданні. Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не прибули або яких суд вперше залучає до участі в судовому процесі, повідомляються про судове засідання ухвалами.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З огляду на те, що належним чином повідомлені представники відповідача 3 та третьої особи в судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, суд вважав за можливе здійснювати розгляд справи по суті за їх відсутності.

В судовому засіданні 13.07.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.10.2018 на пленарному засіданні двадцять другої сесії сьомого скликання Полтавською обласною радою було прийнято рішення №905 «Про надання товариству з обмеженою відповідальністю «Фенікс - 2017» у користування мисливських угідь на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області» (надалі - Рішення №905 від 19.10.2018), яким вирішено надати Товариству у користування для ведення мисливського господарства мисливські угіддя площею 22 437,08 га на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області строком на 49 років відповідно до додатків 1, 2.

Також вказаним рішенням встановлено Товариству укласти з Полтавським обласним управлінням лісового та мисливського господарства договір про умови ведення мисливського господарства та забезпечити його виконання; зобов`язано Товариство протягом 100 днів після надання угідь у користування укласти договори на оплату за користування мисливськими угіддями з власниками або постійними користувачами земельних ділянок, на яких знаходяться ці угіддя, згідно ст. 24 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання Рішення №905 від 19.10.2018 протиправним та його скасування.

Зокрема, як на підставу протиправності вказаного рішення позивач посилається на те, що надання у користування мисливських угідь не було погоджено зі всіма власниками земельних ділянок, в тому числі, і з позивачем.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання урегульовано Законом України «Про мисливське господарство та полювання», який забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.

Ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку (частини один, два статті 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання»).

За змістом статей 6, 61 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» подання документів з питань надання у користування мисливських угідь належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, а також до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства у галузі мисливського господарства і полювання.

Згідно з підпунктом 21 пункту 3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521 Держлісагенство України відповідно до покладених на нього завдань вносить пропозиції щодо надання в користування мисливських угідь та припинення права користування ними органам, що приймають зазначені рішення.

Відповідно до пункту 1, підпункту 4.1 пункту 4 Положення про обласні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21.03.2012 № 134, обласні управління лісового та мисливського господарства підпорядковуються Держлісагентству України та є його територіальними органами та відповідно до покладених на них завдань забезпечують, зокрема подання Держлісагентству України документів з питань надання у користування мисливських угідь.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить, зокрема вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь; вирішення інших питань у межах своїх повноважень.

Порядок надання у користування мисливських угідь визначено положеннями статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», якими встановлено, що мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуване у даній справі Рішення було прийняте Полтавською обласною радою на підставі подання Державного агентства лісових ресурсів України №03-11/13905-18 від 18.09.2018. В свою чергу, внесенню вказаного подання передувало отримання Товариством:

- погодження Полтавської обласної державної адміністрації №12503/1/01-66 від 31.08.2018 про надання мисливських угідь на землях запасу;

- погодження Полтавської обласної державної адміністрації №13190/1/01-37 від 11.09.2018 про надання Товариству мисливських угідь;

- погодження Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №32-16-0.332-4255/2-18 від 17.07.2018;

- погодження ДП «Новосанжарське лісове господарство» №01-36/438 від 19.07.2018 та ДП «Полтавське лісове господарство» №340 від 17.07.2018;

- погодження землекористувачів земельних ділянок.

Тобто, в даному випадку в матеріалах справи містяться належні докази отримання Товариством погоджень як Полтавської обласної державної адміністрації, так і землекористувачів, на підставі яких центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, було внесено відповідне подання до Полтавської обласної ради.

Твердження позивача про те, що надання у користування мисливських угідь не було погоджено з фізичними особами - власниками земельних ділянок-паїв судом не приймається до уваги, оскільки позивачем не надано суду жодного належного та допустимого в розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження того, що саме такі особи є власниками земельних ділянок, що увійшли до складу угідь, наданих Товариству у користування на підставі спірного Рішення.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Обґрунтовуючи наявність свого порушеного права внаслідок прийняття відповідачем 1 оскаржуваного Рішення, позивач вказує на те, що він як власник земельних ділянок, що увійшли до складу угідь, переданих у користування Товариству, свого погодження на таку передачу не надавав.

Зокрема, на підтвердження права комунальної власності Малоперещепинської сільської ради, позивачем долучено до матеріалів справи:

- наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №6558-СГ від 27.09.2018, відповідно до якого вирішено передати Малоперещепинській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Малоперещепинської сільської ради у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1683,1315 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Новосанжарського району Малоперещепинської сільської ради;

- акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27.09.2018;

- витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за позивачем права власності на вказані земельні ділянки.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, право власності, в тому числі, і комунальної, виникає у особи виключно з моменту здійснення державної реєстрації такого права.

Із наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №6558-СГ від 27.09.2018 вбачається, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В акті приймання-передачі від 27.09.2018 також вказано про те, що цей акт разом з наказом №6558-СГ від 27.09.2018 є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки за позивачем.

Як встановлено судом із наданих позивачем витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрація права комунальної власності територіальної громади в особі Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області було на земельні ділянки згідно переліку (додаток до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27.09.2018) відбулася у період з 08.11.2018 по 21.12.2018.

Таким чином, станом на момент прийняття Полтавською обласною радою оскаржуваного Рішення №905 від 19.10.2018, позивачем не було зареєстровано за собою право власності на такі земельні ділянки, що свідчить про перебування їх у державній власності незалежно від підписання між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та Малоперещепинською сільською радою акту приймання-передачі від 27.09.2018.

Відтак, повноваження щодо надання погодження на передання відповідних земель Товариству для ведення мисливського господарства вказаних земельних ділянок станом на момент прийняття відповідачем 1 оскаржуваного рішення належали Полтавській обласній державній адміністрації.

В свою чергу, відповідне погодження Товариством було отримано, що підтверджується листом Полтавської обласної державної адміністрації №13190/1/01-37 від 11.09.2018, та свідчить про відсутність порушення процедури передачі земельних ділянок, встановленої ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Більш того, відповідно до статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно з частиною першою статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно з приписами статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, 34. ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Суттю землекористування є використання землевласником або землекористувачем певних властивостей саме земельної ділянки.

Водночас, згідно зі статтею 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства;

мисливство - вид спеціального використання тваринного світу шляхом добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь;

мисливське господарство як галузь - сфера суспільного виробництва, основними завданнями якого є охорона, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського собаківництва;

полювання - дії людини, спрямовані на вистежування, переслідування з метою добування і саме добування (відстріл, відлов) мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах;

користувачі мисливських угідь - спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь."

Таким чином, суттю мисливського господарства, мисливства та полювання є охорона, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, здійснення добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь, що не є використанням саме властивостей землі.

В свою чергу, визначення мисливських угідь, як певної ділянки суші та водного простору (а не земельної ділянки), має на меті виключно чітке окреслення меж, кордонів певної території, на якій перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Відповідно до частин 1, 5 статті 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок.

Викладені приписи законодавства свідчать, що земельні ділянки та мисливській угіддя є різними об`єктами користування з різним порядком надання їх в таке користування, а тому, спірне рішення не встановлює, не змінює та не припиняє жодних прав саме на земельні ділянки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 910/23965/16).

Стосовно доводів скаржника про наявність в межах мисливських угідь об`єкту природно-заповідного фонду України суд зазначає таке.

Відповідно до змісту статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» ключовим для можливості передання мисливських угідь для ведення мисливського господарства є погодження усіх власників та користувачів земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, які планується отримати у користування для ведення мисливського господарства.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать, зокрема природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Частиною 4 статті 7 цього Закону передбачено, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України

Відповідно до статей 25, 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На територіях заказників забороняються суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Із зазначених норм законодавства вбачається, що території та об`єкти природно-заповідного фонду мають чіткі межі та на цих землях діє спеціальний режим щодо можливості ведення на них мисливського господарства. Зокрема, законодавством передбачена можливість заборони або обмеження мисливства.

Водночас, відповідно до п. 3.2 Положення про ботанічний заказник загальнодержавного значення «Малоперещепинський», затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України №533 від 12.12.2011, на території заказника дозволяється у встановленому порядку, зокрема, обмежене мисливство в мисливський сезон та регулювання чисельності окремих видів диких тварин, які завдають шкоду природному комплексу, що охороняється.

Відтак, в силу приписів Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Положення про ботанічний заказник загальнодержавного значення «Малоперещепинський», ведення мисливського господарства на території такого заказнику не суперечить його цілям і завданням.

Відповідно до ст. 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами як допущення порушення чинного законодавства під час прийняття відповідачем 1 оскаржуваного Рішення, так і порушення таким рішенням будь-яких прав та законних інтересів позивача, на захист яких спрямований даний позов.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог з викладених у позові Малоперещепинської сільської ради правових підстав необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Малоперещепинської сільської ради відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.08.2020.

Суддя В.П. Босий