ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020м. ДніпроСправа № 904/2256/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Король І.А.

та представників:

від позивача: Шаламова О.В.;

від відповідача: Шут А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "Сімі" (м.Васильків, Київської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № 0205/19 від 02.05.2019 у загальному розмірі 64 520 грн. 80 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 06.05.2020)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "Сімі" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак" (далі - відповідач) заборгованість за договором купівлі-продажу № 0205/19 від 02.05.2019 у загальному розмірі 73 745 грн. 08 коп.

Ціна позову, на момент звернення з ним до суду, складалася з наступних сум:

- 60 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 5 481 грн. 30 коп. - пеня;

- 2 263 грн. 78 коп. - 10 % річних;

- 6 000 грн. 00 коп. - штраф.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., докази понесення яких будуть подані у визначений частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України строк.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу № 0205/19 від 02.05.2019 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 60 000 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 4.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 29.11.2019 по 14.04.2020 в сумі 5 481 грн. 30 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 4.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 10 % річних від простроченої суми за загальний період прострочення з 29.11.2019 по 14.04.2020 в сумі 2 263 грн. 78 коп. На підставі статті 549 Цивільного кодексу України та пункту 4.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми (60 000,00 грн. х 10%) у сумі 6 000 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 28.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивачем разом з позовною заявою було подано заяву про витребування доказів, в якій він просив суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак" завірену належним чином копію видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019. Вказана заява була обґрунтована наступним:

- оригінал видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019 було втрачено;

- позивач звертався з листом до відповідача з проханням надати дублікат видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019, але станом на дату подання позову позивач не отримав такого документу від відповідача;

- видаткова накладна є первинним документом бухгалтерського обліку, що є обов`язковим документом для обох контрагентів;

- таким чином, другий примірник оригіналу видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019 знаходиться у відповідача.

Розглянувши подану позивачем заяву, ухвалою суду від 28.04.2020 було витребувано у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак" завірену належним чином копію видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019.

Від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх. суду №19797/20 від 06.05.2020), в якій він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість на загальну суму 64 520 грн. 80 коп., яка складається з наступних сум:

- 50 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 5 712 грн. 58 коп. - пеня;

- 6 428 грн. 80 коп. - штраф;

- 2 379 грн. 42 коп. - 10 % річних. Вказана заява обґрунтована тим, що позивачем отримано оплату за поставлений за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 товар в загальній сумі 14 288 грн. 00 коп., а саме: 18.02.2020 в сумі 4 288 грн. 00 коп. та 04.03.2020 в сумі 10 000 грн. 00 коп.

Від позивача надійшла заява про залишення без розгляду заяви про витребування доказів від 22.04.2020 (вх. суду № 19799/20 від 06.05.2020), в якій він просив суд залишити без розгляду вказану заяву позивача, посилаючись на те, що 25.04.2020 позивачем було отримано оригінал видаткової накладеної № 16393 від 30.10.2019, копію якої позивачем було долучено до заяви.

Від відповідача надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (вх. суду № 21096/20 від 18.05.2020), в яких він просив суд постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження за участю сторін, посилаючись на наступне:

- позовна заява ґрунтується на тому, що у відповідача нібито існує заборгованість перед позивачем у розмірі 50 000 грн. 00 коп. за поставлений згідно з видатковою накладною №163923 від 30.10.2019 товар;

- зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається неоднозначна позиція позивача щодо наявності та/або відсутності у останнього спірної видаткової накладної №16393 від 30.10.2019;

- у позовній заяві зазначено, що дублікат спірної видаткової накладної позивачем втрачено, що зумовило звернення до суду із клопотанням про витребування доказів (позовну заяву подано 22.04.2020). В подальшому, 28.04.2020 представником позивача подано клопотання про залишення без розгляду клопотання про витребування доказів, оскільки спірна видаткова накладна знайдена та її копію додано до матеріалів справи;

- ознайомившись із дублікатом видаткової накладної, що наданий позивачем, у відповідача виникають об`єктивні сумніви щодо відповідності наданого позивачем дублікату оригіналу, оскільки на місці підпису представника відповідача міститься символ, який більш схожий на "галочку" та не має вигляд підпису. Окрім цього біля підпису відсутня будь-яка інформація, завдяки якій можливо було б визначити чий це підпис та чи мала ця особа право на здійснення підпису у видаткових накладних та отримання товарно-матеріальних цінностей, а також належність особи, що здійснила підпис, до штату відповідача;

- враховуючи спірність первинних документів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, неможливо здійснити об`єктивний розгляд справи без присутності сторін.

Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (вх. суду № 21102/20 від 18.05.2020), в якому він просив суд постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, посилаючись на спірність первинних документів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, неможливість здійснити об`єктивний розгляд справи без присутності сторін.

Ухвалою суду від 19.05.2020 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, розпочато розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовчому засідання на 11.06.2020.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 22526/20 від 26.05.2020), в якому позивач просив суд забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 11.06.2020, у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 26.05.2020 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку з відсутністю для цього технічної можливості (наявністю справ, призначених до розгляду в залах відеоконференції, у вказаних позивачем судах).

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 22898/20 від 27.05.2020), в якому позивач просив суд забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 11.06.2020, у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 28.05.2020 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку з відсутністю для цього технічної можливості (наявністю справ, призначених до розгляду в залах відеоконференції, у вказаних позивачем судах).

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 23697/20 від 02.06.2020), в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне:

- з матеріалів справи вбачається, що позивач надає видаткову накладну № 16393 від 30.10.2019, як основний доказ позовних вимог, проте цей доказ є неналежним та недостовірним;

- на видатковій накладній № 16393 від 30.10.2019, поданій позивачем, неможливо встановити, що міститься у графі для підпису зі сторони покупця, оскільки зазначений у ній символ не схожий на підпис, а має вигляд "галочки"; окрім цього, не зазначено ПІБ особи, що здійснила цей "підпис";

- позивачем не надано довіреність на отримання партії товару;

- враховуючи зазначені обставини, позивач не довів факт передачі товару в розумінні умов договору;

- посилання позивача на те, що вказана видаткова накладна підписана сторонами і скріплена їх печатками нічим не підтверджується;

- докази, на які посилається позивач, а саме: договір купівлі-продажу № 0205/19 від 02.05.2019, акт звірки від 31.12.2019 та податкова накладна на суму 64 288 грн. 00 коп. - не можуть бути визнані судом належними та допустимим доказами факту отримання товару відповідачем за спірною видатковою накладною, оскільки вказані документи не є первинними документами;

- навіть, якщо позивачем і було б доведено факт отримання товару, то момент його оплати міг би настати тільки через 30 календарних днів з моменту подання позову, оскільки умовами договору не передбачено момент оплати;

- позивачем не тільки не доведено факт передачі товару, кому саме був переданий цей товар (оскільки відсутні довіреність та ПІБ), а ще й безпідставно нараховано штрафні санкції, оскільки юридично момент оплати ще не настав;

- щодо підсудності спору доводи позивача взагалі незрозумілі - в тексті позовної заяви зазначається, що позов подається за місцезнаходженням відповідача (відповідач знаходиться у місті Дніпрі), при цьому позивач зазначає, що відповідач знаходиться у м. Києві, але позов подає в Господарський суд Дніпропетровській області;

- неправдивими також є твердження позивача, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дублікат спірної видаткової накладної. Таке посилання є голослівним та нічим не підтверджується;

- відповідач також не погоджується із попереднім розрахунком судових витрат у вигляді оплати правової допомоги в орієнтовному розмірі 10 000 грн. 00 коп., оскільки відповідач, по-перше, не визнає позов, по-друге, вважає, що сума за правничу допомогу по такій категорії справ є значно менша.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 25538/20 від 10.06.2020), у якому він просив суд відкласти підготовче засідання та здійснити розгляд справи після усунення обставин та обмежень, визначених постановами КМУ від 11.03.2020 № 211 та від 20.05.2020 № 392, у зв`язку із встановленням карантину по всій території України.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 25635/20 від 11.06.2020), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, у зв`язку із неможливістю повноважного представника, що надає правову допомогу, з`явитись до суду за станом здоров`я.

Представники позивача та відповідача у підготовче засідання 11.06.2020 не з`явилися, при цьому, судом враховані клопотання позивача та відповідача про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом.

Так, ухвалою суду від 11.06.2020 підготовче засідання було відкладено на 30.06.2020.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 25826/20 від 12.06.2020), в якому він просив суд забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 30.06.2020, у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 12.06.2020 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку з відсутністю для цього технічної можливості (наявністю справ, призначених до розгляду в залах відеоконференції, у Господарському суді Дніпропетровської області).

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення (вх. суду № 27142/20 від 19.06.2020), які в подальшому надійшли в оригіналі (вх. суду № 27785/20 від 23.06.2020), в яких позивач зазначив наступне:

- після звернення з позовом до суду з позивачем в телефонному режимі зв`язався представник відповідача Шут Артем Ігоровим , який в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказаний як підписант відповідача, з пропозицією укласти мирову угоду. Однак сторони не змогли досягти згоди з вказаного питання. Наостанок Шут Артем Ігорович повідомив, що якщо позивач не погодиться укласти мирову угоду на умовах, запропонованих відповідачем, останній в такому випадку буде докладати максимум зусиль, щоб судова тяганина тривала якнайдовше;

- позивач вважає за необхідне повідомити вказану інформацію суду, тому що оцінює заяву відповідача як відверту погрозу затягувати судовий процес, що ймовірно може свідчити про намір відповідача зловживати своїми процесуальними правами, що в кінцевому підсумку може призвести до затягування розгляду справи та неможливості виконання рішення суду у зв`язку з припиненням діяльності відповідача;

- станом на дату надання цих пояснень позивачеві не надійшов від відповідача відзив на позовну заяву. При цьому, останньому достеменно відомо про наявність судового спору. Така ситуація виглядає досить дивною, так як відповідач поза межами судового процесу займає активну позицію в пошуках можливостей уникнути оплати своєї заборгованості на користь позивача, але при цьому не користується правом викласти свою позицію у відзиві на позовну заяву;

- натомість відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні, посилаючись па те, що в нього "викликає сумніви" видаткова накладна № 16393 від 30.10.2019;

- така поведінка, на думку позивача, дозволяє допустити, що відповідач має намір або взагалі заперечувати факт передачі товару за вказаною накладною або заявляти, що товару було передано позивачем на суму меншу ніж 64 288 грн. 00 коп. (сума видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019), а швидше за все, буде вказувати, що товару було передано на суму 4 288 грн. 00 коп., яку відповідач оплатив за тією самою "сумнівною", на його думку, видатковою накладною;

- в першому випадку факт поставки товару і прийняття його відповідачем, окрім видаткової накладної, підтверджується і діями самого відповідача, який частково оплатив товар на підставі видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019;

- позивач звертає увагу, що умовами договору купівлі-продажу передбачена оплата товару після його передачі покупцеві з відстрочкою платежу на 30 календарних днів;

- щодо другого випадку, то позивач звертав увагу, що разом з позовною заявою до суду було подано паперову копію електронної податкової накладної, зареєстрованої позивачем та прийнятої відповідачем, складеною за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 на суму 64 288 грн. 00 коп.;

- крім того, саме від відповідача надійшов дублікат видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019;

- на думку позивача, викладені в клопотанні про розгляд справи в загальному позовному провадженні твердження відповідача про "сумнівність" видаткової накладної №16393 від 30.10.2019 без надання до суду свого екземпляра цієї видаткової накладної, є маніпуляціями відповідача, спрямованими на введення в оману та спонукання суду розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання. Позивач допускає, що відповідач буде просити суд про відкладення розгляду справи з різних надуманих причин, що ймовірно призведе до більш тривалого її розгляду. Як зазначалося вище, представник відповідача повідомив позивачеві, що він поставив собі за мету зробити вирішення цього спору дуже тривалим.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 28751/20 від 30.06.2020), в якому він просив суд здійснити розгляд справи після усунення обставин та обмежень, визначених постановами КМУ від 11.03.2020, 20.05.2020, 17.06.2020 за № 211, № 392, № 500 відповідно, у зв`язку із встановленням карантину по всій території України та підвищенням рівня захворюваності серед населення.

У підготовче засідання 30.06.2020 з`явився представник позивача.

Представник відповідача у вказане засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, при цьому судом враховано наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Судом зауважено, що станом на 30.06.2020 в матеріалах справи відсутня відповідь на відзив.

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи, оскільки суд позбавлений можливості вирішити питання, передбачені частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 30.06.2020 підготовче засідання було відкладено на 21.07.2020.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 28752/20 від 30.06.2020), в якому він просив суд забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 21.07.2020, у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 02.07.2020 клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено, доручено Голосіївському районному суду міста Києва організувати в приміщенні цього ж суду участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції представнику позивача.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 32744/20 від 20.07.2020), в якому він просив суд здійснити розгляд справи (підготовче засідання) після усунення обставин та обмежень, визначених постановами КМУ від 11.03.2020 та 20.05.2020 за № 211 та № 392 відповідно, у зв`язку із встановленням карантину по всій території України згідно вищевказаних постанов КМУ.

У підготовче засідання 21.07.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному підготовчому засіданні представник відповідача наполягав на задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи. Представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечував, посилаючись на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, що полягають у затягуванні строків розгляду справи.

Судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки:

- відповідачем висловлено свою позицію у даному спорі у наданому до суду 02.06.2020 відзиві на позовну заяву;

- представник позивача у підготовчому засіданні 21.07.2020 повідомив, що надавати відповідь на відзив не буде та надасть свої усні пояснення під час розгляду справи по суті;

- представник відповідача приймає участь у даному підготовчому засіданні, а судочинство в Україні здійснюється і в умовах карантину;

- провадження у даній справі відкрито 28.04.2020, що свідчить про те, що задоволення вже втретє поданого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи з аналогічних підстав (запровадження карантину) призведе до порушення розумних строків вирішення даного спору.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 183 та 202 Господарського процесуального кодексу України, були відсутні.

У підготовчому засіданні 21.07.2020 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження, суд вважав за можливе закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті.

Так, ухвалою суду від 21.07.2020 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 28.07.2020.

У судове засідання 28.07.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні представником відповідача були подані заперечення (вх. суду №34239/20 від 28.07.2020), в яких він вказав на наявність розбіжностей в позиції позивача щодо розміру часткової оплати товару відповідачем 4 288 грн. 00 коп. чи 14 288 грн. 00 коп. Також відповідач зазначив, що позивачем за спірною видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 було поставлено товар лише частково - на суму 14 288 грн. 00 коп. і цей товар є повністю оплаченим відповідачем. На підтвердження часткової поставки товару на зазначену суму відповідач долучив до матеріалів справи акт приймання-передачі товару від 30.10.2019, в якому зазначено, що за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 було поставлено товар лише частково - на суму 14 288 грн. 00 коп. Наданий відповідачем акт підписаний представником відповідача; в акті зазначено, що представник постачальника від підписання акту відмовився. Також у вказаних запереченнях відповідач посилався на те, що позивачем не надано належних доказів направлення йому листа щодо дублікату видаткової накладної.

У судовому засіданні представником позивача було подано клопотання (вх. суду №34240/20 від 28.07.2020), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи оригінали доказів направлення відповідачу листа про надання дублікату спірної видаткової накладної, а також банківську виписку, з якої вбачається, що станом на 22.07.2020 відповідачем поставлений за спірною видатковою накладною товар було оплачено лише частково - в сумі 14 288 грн. 00 коп.

Представник позивача у вказаному судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням заяви про їх зменшення, у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та його заявах по суті справи.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив суд відмовити у їх задоволенні.

У судовому засіданні 28.07.2020 було оглянуто оригінал спірної видаткової накладної, а також на підтвердження належного оформлення спірної видаткової накладної, позивач просив суд долучити до матеріалів справи копії інших видаткових накладних за спірним договором поставки, які є оплаченими відповідачем та які містять такий самий підпис, а також аналогічним чином не містять ПІБ особи, яка отримала товар з боку відповідача.

У судовому засіданні були також оглянуті оригінали наступних видаткових накладних: № 12961 від 03.09.2019, № 12962 від 03.09.2019, № 13039 від 04.09.2019, які не є спірними у даній справі, але на які посилався представник позивача, зазначаючи, що діловий оборот між позивачем та відповідачем містив саме такий підхід і до цього часу не викликав у жодної із сторін будь-яких зауважень.

З приводу долучення вказаних вище доказів та документів на стадії розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне зазначити таке.

В даному випадку, суд керується завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, під час розгляду справи суд зобов`язаний забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, оскільки обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи вказане, судом приймаються до уваги та долучаються до матеріалі справи подані сторонами у судовому засіданні 27.07.2020 докази та заперечення.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів..

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 28.07.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 02.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "Сімі" (далі - продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мікспак" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу № 0205/19 (далі - договір, а.с.12-14), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товари, асортимент, кількість, ціна, а також інші характеристики яких вказані в рахунках-фактурах, податкових, видаткових накладних, надалі за текстом договору товари (пункт 1.1. договору).

У пункті 6.1. договору сторони визначили, що договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення календарного року, але в будь-якому випадку до погашення сторонами своїх зобов`язань, в т.ч. документів. У тому випадку, якщо сторони у термін не менш, ніж 20 днів до закінчення терміну дії договору, не повідомляють один одного про бажання розірвати його, то останній вважається продовженим терміном на кожен наступний календарний рік.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин, враховуючи правовий статус його сторін та предмет договору, за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пунктах 1.3. та 1.4. договору сторони погодили, що:

- товари поставляються партіями. Розмір, вартість та асортимент відповідної партії узгоджується сторонами та фіксуються в рахунках-фактурах та накладних (пункт 1.3. договору);

- загальна суму по договору визначається сумою по видатковим накладним, якими оформлюється кожна партія товару отриманого покупцем від продавця протягом дії договору (пункт 1.4. договору).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

У розділі 3 договору сторони погодили, зокрема, ціни на товар, а саме:

- ціна за товар обумовлюються сторонами в видаткових накладних, інших додатках до договору, які є невід`ємною частиною (пункт 3.1. договору);

- ціни, які зазначені в видаткових накладних, інших додатках на окрему партію товару, є фіксованими і не можуть бути змінені в односторонньому порядку (пункт 3.2. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем 30.10.2019 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 64 288 грн. 00 коп. відповідно до видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019 на суму 64 288 грн. 00 коп. (а.с.54, 154).

Оригінал видаткової накладної було оглянуто у судовому засіданні 28.07.2020.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, під час розгляду справи судом відповідач заперечував належність наданого позивачем доказу - видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019 на суму 64 288 грн. 00 коп., посилаючись на те, що вказана накладна не містить підпису, не містить ПІБ особи, яка поставили "позначку" в графі "Отримала", а також позивачем не надано довіреність на особу, яка отримала товар.

З приводу вказаних заперечень відповідача суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до умов пункту 2.2. договору доказом передачі товару у власність покупця є видаткова накладна, оформлена належним чином:

- підпис уповноваженої особи покупця;

- печатка або штамп покупця;

- доручення на отримання партії товару з посиланням на номер і загальну суму, вказану у видатковій накладній.

При цьому, спірна видаткова накладна № 16393 від 30.10.2019 на суму 64 288 грн. 00 коп. не містить інформації щодо прізвища та ініціалів особи, яка отримала за нею товар, а мітить лише підпис, який скріплений печаткою відповідача.

В той же час, на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем під час виконання спірного договору склався такий діловий оборот, за яким у видаткових накладних відповідачем не зазначалась вказана інформація і в подальшому таким чином оформлені видаткові накладні у добровільному порядку оплачувались відповідачем, отже вказаний недолік не викликав у позивача будь-яких зауважень чи заперечень.

На підтвердження викладених обставин позивачем були долучені до матеріалів справи копії, а також у судовому засіданні 28.07.2020 були оглянуті оригінали наступних видаткових накладних: № 12961 від 03.09.2019, № 12962 від 03.09.2019, № 13039 від 04.09.2019, які не є спірними у даній справі, але на які посилався представник позивача, зазначаючи, що діловий оборот між позивачем та відповідачем містив саме такий підхід і до цього часу не викликав у жодної із сторін будь-яких зауважень.

При цьому, з наявної в матеріалах справи банківської виписки за період з 01.09.2019 по 22.07.2020 вбачається, що видаткові накладні № 12961 від 03.09.2019, № 12962 від 03.09.2019 та № 13039 від 04.09.2019 оплачені відповідачем у повному обсязі (а.с.168).

Таким чином, вбачається систематичне оформлення сторонами видаткових накладних із порушенням передбачених законом вимог до наявності всіх реквізитів первинних облікових документів. Отже лише цей факт, на думку суду, не свідчить про те, що господарська операція за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 на суму 64 288 грн. 00 коп. не відбулась.

Відповідно до норма статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Під час надання оцінки вказаним обставинам, суд у відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України виходить із того, що докази, надані на підтвердження такої обставини, є менш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Щодо відсутності довіреності на особу, яка отримала товар за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 суд зазначає, що на спростування наявності повноважень у особи, яка підписала спірну видаткову накладну відповідач не надав жодного доказу: відомостей щодо уповноваженої ним особи на отримання товару за спірним договором не повідомив; видану ним довіреність на отримання товару за вказаною накладною не надав. Більше того, підпис вказаної особи на видатковій накладній скріплений печаткою відповідача, справжність якої під час розгляду справи судом відповідачем не оспорювалась; питання щодо призначення судової експертизи відповідач не заявляв.

Враховуючи вказане, судом відхиляються заперечення відповідача щодо відсутності в матеріалах справи довіреності на отримання товару за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019.

Отже, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення. Спірна видаткова накладних підписана представником відповідача та скріплена його печаткою.

Під час розгляду справи судом відповідач посилався також на те, що позивачем за спірною накладною було поставлено товар лише частково, - на суму 14 288 грн. 00 коп. та на підтвердження часткової поставки товару на зазначену суму відповідач долучив до матеріалів справи акт приймання-передачі товару від 30.10.2019, в якому зазначено, що за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 було поставлено товар на суму 14 288 грн. 00 коп. Наданий відповідачем акт підписаний представником відповідача; в акті зазначено, що представник постачальника від підписання акту відмовився.

Суд вважає наданий відповідачем акт приймання-передачі товару від 30.10.2019 неналежним доказом часткової поставки товару за видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019 з огляду на наступне.

Відповідно до умов пункту 2.4. договору претензії по кількості товару відмічаються під час приймання товару в накладній, та підтверджується підписом представника покупця.

При цьому, як вбачається з видаткової накладної № 16393 від 30.10.2019 вона підписана та скріплена печаткою відповідача без будь-яких зауважень, а також не містить відомостей щодо наявності претензій відповідача по кількості поставленого позивачем товару.

Більше того, посилання відповідача на те, що під час передачі товару йому не було надано позивачем видаткової накладної відхиляються судом, оскільки не підтверджуються жодним належним доказом.

Наданий відповідачем акт приймання-передачі товару від 30.10.2019 складений з порушенням вимог діючого законодавства, а також його складання не передбачено й умовами договору. В даному випадку, навіть припускаючи відсутність в момент поставки первинного документу, відповідач мав керуватися Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6 (далі - Інструкція П-6).

Так, відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Пунктом 9 Інструкції П-6 встановлено, що приймання продукції за вагою нетто і кількістю товарних одиниць в кожному місці проводиться одночасно з розкриттям тари, але не пізніше 10 днів.

Відповідачем не надано доказів того, що продукція, одержана 30.10.2019 на виконання умов договору від 02.05.2019., не пройшла вхідний контроль. Крім того, факт оплати поставленої продукції свідчить про те, що відповідачем така продукція була прийнята

Отже, оскільки наданий відповідачем акт було складено в односторонньому порядку, без дотримання процедури виклику представника постачальника, в порядку, визначеному Інструкцією П-6, суд визнає наданий відповідачем акт приймання-передачі товару від 30.10.2019 неналежним доказом часткової поставки товару за видатковою накладною №16393 від 30.10.2019.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що товар, зазначений у вище вказаній накладній № 16393 від 30.10.2019 вважається прийнятим у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення. Крім того, до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Так, у пунктах 3.3. та 3.4. договору сторони визначили, оплата покупцем кожної партії товару проводиться шляхом: за кожну отриману партію товару з відстрочкою платежу 30 календарних днів по безготівковому розрахунку. Розрахунки між сторонами за товар здійснюються в гривнях шляхом перерахування відповідних коштів на розрахунковий рахунок продавця.

В той же час, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, матеріалами справи підтверджується, що поставлений за видатковою накладною №16393 від 30.10.2019 товар було оплачено відповідачем наступним чином:

- платіжним дорученням № 18231 від 18.02.2020 на суму 4 288 грн. 00 коп. з призначенням платежу "За побутові товари згідно накладної № 16393 від 30.10.2019" (а.с.143);

- платіжним дорученням № 18355 від 04.03.2020 на суму 10 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу "За побутові товари згідно накладної № 16393 від 30.10.2019" (а.с.144).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що поставлений 30.10.2019 позивачем товар не був у повному обсязі оплачений відповідачем у встановлені договором строки.

При цьому, судом також відхиляються заперечення відповідача щодо не визначення в договорі строку оплати, так як не зазначено, з якого моменту відліковуються 30 календарних днів, оскільки використання слова "відстрочка платежу" передбачає відлік вказаного строку з моменту поставки, який, як було встановлено судом вище, відбувся 30.10.2019.

Суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасного розрахунку за переданий йому 30.10.2019 товар не виконав, оплату в установлені в договорі строки не здійснив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 50 000 грн. 00 коп. (64 288,00 - 14 288,00), що і є причиною спору.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів, які становлять вартість поставленого позивачем за договором купівлі-продажу № 0205/19 від 02.05.2019 товару, який відповідач відмовився оплатити у повному обсязі у добровільному порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи встановлений строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару 30.10.2019 за спірною видатковою накладною № 16393 від 30.10.2019, судом встановлено, що строк оплати поставленого за нею товару настав 29.11.2019.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 30.10.2019 товару відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в сумі 50 000 грн. 00 коп. (64 288,00 - 14 288,00), шляхом надання належних доказів, не спростував.

Більше того, відповідно до частин 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 50 000 грн. 00 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 4.1. договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати відповідної партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожен день прострочення.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 4.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 30.11.2019 по 24.04.2020 в сумі 5 712 грн. 58 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с/51), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунок проведено вірно.

Отже, розрахунок пені, наведений у заяві від 06.05.2020 (а.с.51) визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 5 712 грн. 58 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у пункті 4.3. договору сторони передбачили, що у випадку прострочення терміну оплати, передбаченого пунктом 3.3. договору, строком більше ніж на 70 календарних днів, покупець повинен сплатити продавцю штраф у розмірі 10 % від простроченої суми.

Так, на підставі статті 549 Цивільного кодексу України та пункту 4.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми (64 288,00 грн. х 10%) у сумі 6 428 грн. 80 коп.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу в сумі 6 428 грн. 80 коп. (а.с.51) та встановлено, що він проведений у відповідності до умов договору та є арифметично вірним; в період з 30.11.2019 по 17.02.2020, в якому заборгованість становила 64 288 грн. 00 коп., прострочення тривало 80 календарних днів.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення штрафу визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в сумі 6 428 грн. 80 коп.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що прострочення оплати в даному випадку суд вважає істотним, причин прострочення відповідач не пояснив, під час розгляду справи відповідач демонстрував, на думку суду, недобросовісну поведінку, оскільки тричі подавав клопотання про відкладення розгляду справи (від 10.06.2020, 30.06.2020 та від 20.07.2020, а.с. 94, 123, 138) з причин запровадження карантину, який, в свою чергу, за заважав всі ці клопотання подавати особисто уповноваженим представником через канцелярію суду, а також з`являтися у судові засідання. Більше того, будь-яких підстав для зменшення вказаних штрафних санкцій суд не вбачає.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у пункті 4.2. договору сторони передбачили, що окрім сплати пені, передбаченої пунктом 4.1. договору, покупець відшкодовує продавцю 10% річних від суми несвоєчасно сплаченого товару, які визначаються збитками.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 4.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 10% річних від простроченої суми за загальний період прострочення з 30.11.2019 по 24.04.2020 в сумі 2 379 грн. 42 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 10% річних, зробленого позивачем у заяві від 06.05.2020 (а.с.52), та встановлено, що під час його проведення позивачем, неправомірно, здійснено нарахування 10% річних 17.02.2020 двічі (на суму заборгованості 64 288,00 грн., а також на суму 60 000,00 грн.).

Враховуючи вказане, розрахунок 10% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

З урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв`язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов`язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (аналогічні положення містяться також у частині 3 статті 343 Господарського кодексу України). Отже, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 10% річних в періоді з 18.02.2020 по 03.03.2020 на заборгованість в сумі 60 000 грн. 00 коп., суд встановив, що 10% річних в цей період складають 245 грн. 90 коп.

В решті розрахунок позивача визнається обґрунтованим та вірним.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 10% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 2 363 грн. 02 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 101 грн. 47 коп. - частина витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "Сімі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № 0205/19 від 02.05.2019 у загальному розмірі 64 520 грн. 80 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак" (49041, м. Дніпро, вулиця Стартова, будинок 11-А; ідентифікаційний код 32502186) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "Сімі" (08600, Київська область, м.Васильків, вулиця Володимирська, будинок 92; ідентифікаційний код 37184114) 50 000 грн. 00 коп. - основного боргу, 5 712 грн. 58 коп. - пені, 6 428 грн. 80 коп. - штрафу, 2 363 грн. 02 коп. - 10% річних та 2 101 грн. 47 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 28.07.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко