ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2020 р. Справа№ 925/1105/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 29.07.2020

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 (повне рішення складене 01.04.2020)

у справі № 925/1105/19 (суддя - Довгань К.І.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про повернення майна та стягнення 54 670 360, 93 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (далі - КП «Уманьтеплокомуненерго») про повернення безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 8 181, 075 тис. куб. метрів та стягнення 54 670 360, 93 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна.

Позовні вимоги про повернення безпідставно набутого майна або стягнення еквіваленту його вартості обґрунтовані тим, що відповідач, незважаючи на відсутність у нього постачальника природного газу та будь-яких підстав для його відбору з газотранспортної системи, безпідставно та без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем здійснив відбір 8 181, 075 тис. куб. м. природного газу, що підтверджується звітами ПАТ «Уманьгаз» про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень та за лютий 2017 року, в якому в графі: «Фактично спожитий обсяг за місяць Всього» по рядку: «Категорія/Назва постачальника» вказано фактично відібраний відповідачем з газотранспортної системи в січні 2017 року - 4 076, 551 тис. куб. м. та в лютому 2017 року обсяг природного газу в розмірі 4 104, 524 тис. куб. метрів.

Позивач зазначив, що оскільки відповідачу в січні та в лютому 2017 року не було подано до газотранспортної системи жодного обсягу природного газу жодним постачальником, то відбір 8 181, 075 тис. куб. м. природного газу відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача, що були придбані останнім за результатами проведення публічних закупівель та подані до газотранспортної системи на виконання функцій Оператора ГТС. А тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуте майно (природний газ в загальному обсязі 8 181,075 тис. куб. метрів), а в разі його відсутності - відшкодувати вартість такого майна.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь КП «Уманьтеплокомуненерго» - 24 970, 00 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Рішення обґрунтовано тим, за умовами п. 2.1 договорів поставки природного газу №2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 та № 2567/1617-БО-36 від 31.10.2016, (укладені між відповідачем із діючим постачальником Публічним акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») було передбачено постачання природного газу в період з 01.10.2016 по 31.03.2017 і визначено обсяг постачання газу помісячно у цьому періоді. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та постачальників природного газу покладено обов`язок видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям ще на початку опалювального сезону. ПАТ «НАК «Нафтогаз України» зобов`язане постачати природний газ, у тому числі КП «Уманьтеплокомуненерго» як виробнику теплової енергії, шляхом своєчасної видачі номінацій і це є обов`язком АТ «НАК «Нафтогаз України», а не правом.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було правомірно та обґрунтовано здійснено споживання 8 181, 075 тис. куб. м. природного газу, який не мав припиняти власне газоспоживання на підставі положень абз. 2 п. 3 глави 5 розділу VI Кодексу газотранспортної систем України та п. 10 розділу 2 Правил постачання природного газу.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У квітні 2019 року АТ «Укртрансгаз» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати просив покласти на відповідача. Також скаржник заявив клопотання про залучення до участі у справі АТ «НАК «Нафтогаз України» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020, залучено до участі у справі АТ «НАК «Нафтогаз України» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, надано час для подання відзиву, заперечення на відзив, заяв, клопотань, призначено до розгляду апеляційну скаргу.

03.06.2020 до суду апеляційної інстанції від АТ «НАК «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

До суду апеляційної інстанції від відповідача також надійшли: заява про розподіл судових витрат від 02.06.2020, доповнення до заяви про розподіл судових витрат від 25.06.2020 та заперечення на відзив АТ «НАК «Нафтогаз України».

Також від скаржника надійшли: пояснення від 25.06.2020 та клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Справа розглядалася різними складами. Розгляд справи відкладався і в судовому засіданні оголошувалася перерва до 29.07.2020.

У судове засідання 29.07.2020 з`явилися представники всіх учасників справи - позивача, відповідача та третьої особи.

Представник скаржника підтримав вимога апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача заперечив про вимог апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні. Представник третьої особи підтримав вимоги апеляційної скарги та наголосив на помилковості висновку суд першої інстанції про неправомірність дій АТ «НАК «Нафтогаз України».

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній та поясненнях доводів

АТ «Укртрансгаз» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що між сторонами було укладено договір про транспортування природного газу, який не може бути правовою підставою для набуття відповідачем у січні - лютому 2017 обсягів природного газу, відібраного з ресурсі відповідача, оскільки договором передбачено виключно перевезення природного газу.

Також скаржник зазначає, що сама лише наявність укладеного між відповідачем та третьою особою договору не може свідчити про здійснення поставки газу споживачу, оскільки доказом, який підтверджує факт поставки газу є підписаний між сторонами акт приймання-передачі природного газу, який фіксує проведення господарської операції. При цьому сторона зазначає, що судом першої інстанції не досліджувалися і не встановлювалися факти виконання договорів поставки, укладених між відповідачем та третьою особою.

Крім того, скаржник вказує, що відповідач повинен був мати постачальника відповідних обсягів природного газу, а за його відсутності не мав підстав здійснювати відбір природного газу. Однак, відповідач безпідставно здійснив відбір природного газу, що підтверджується звітом Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» (далі - ПАТ «Уманьгаз»). Відповідно, відібраний газ відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача, що був придбаний останнім за результатами публічних закупівель та подані до газотранспортної системи на виконання функцій оператора ГТС.

Скаржник також зазначив, що в основу мотивувальної частини оскаржуваного рішення покладено взаємовідносини відповідача з АТ «НАК «Нафтогаз України» та фактично визнано за останнім обов`язок щодо постачання природного газу відповідачу. Однак, суд першої інстанції не залучив товариство до участі у справі, тоді як ухвалив рішення про права та обов`язки АТ «НАК «Нафтогаз України».

У поданих скаржником пояснення сторона посилається на позицію Верховного Суду стосовно того, що сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Скаржник зазначає, що третя особа заперечує факт поставки газу, який було відібрано відповідачем, акти приймання газу також не підписані третьою особою, а тому, на переконання сторони, відсутні підстави вважати, що спірний газ було відібрано в процесі реалізації правовідносин відповідача з третьою особою.

5. Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

5.1. Відзив КП «Уманьтеплокомуненерго»

25.05.2020 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому КП «Уманьтеплокомуненерго» заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні.

Відповідач зазначає, що за укладеним між сторонами договором позивач не може бути постачальником газу, а здійснює транспортування газу. За послугу транспортування відповідач повністю розрахувався з позивачем. А відібрання відповідачем газу здійснювалося за договорами поставки, укладеними з АТ «НАК «Нафтогаз України» в межах виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» на АТ «НАК «Нафтогаз України» та постачальників природного газу покладено обов`язок видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям ще на початку опалювального сезону. При цьому, хоча у названому розпорядженні міститься вказівка на обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону, але це не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки встановлений обов`язок полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону.

Також відповідач зазначає, що позадоговірний характер взаємовідносин між позивачем та відповідачем (стосовно поставки газу) відсутній, що виключає можливість застосування норми ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідач вважає, що оскаржуваним рішення жодним чином не порушені права та обов`язки АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідно підстав для залучення останнього не було.

26.06.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України». У заперечення сторона наводить доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема, відповідач зазначає про обов`язок третьої особи здійснити поставку газу за договорами поставки, в межах виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758; наявність правовідносин з позивачем виключно щодо транспортування газу, за які здійснено розрахунок в повному обсязі; наявність спеціального режиму проведення розрахунків за природний газ, що фактично усуває відповідача від процесу сплати заборгованості та який полягає в автоматичному перерахуванні коштів за рахунок державних субвенцій.

5.2. Відзив АТ «НАК «Нафтогаз України»

03.06.2020 до суду апеляційної інстанції від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому АТ «НАК «Нафтогаз України» не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові з огляду на таке.

Третя особа зазначає, що оскільки відповідачем в січні - лютому 2017 року не було подано до газотранспортної системи жодного обсягу природного газу жодним постачальником, то відбір 8 181, 075 тис. куб. м. природного газу був здійснений з обсягів природного газу позивача.

Також третя особа вказує, що у зв`язку із заборгованістю відповідача за спожитий природний газ, низьким рівнем розрахунків, невиконанням зобов`язань за графіком погашення заборгованості та не здійсненням поточних розрахунків, АТ «НАК «Нафтогаз України» не мало правових підстав підтверджувати КП «Уманьтеплокомуненерго» планові обсяги природного газу за січень та лютий 2017 року та, відповідно, не здійснювало постачання природного газу.

Крім того, третя особа наголошує на помилковості висновку суду першої інстанції про те, що АТ «НАК «Нафтогаз України» було зобов`язано видати номінації, оскільки залишено поза увагою вимоги п. 17 постанови Кабінету міністрів України № 758. Зокрема, не надано оцінки наявності чи відсутності підстав для постачання природного газу за умови невиконання вимог указаної постанови. З огляду на викладене товариство просило виключити такий висновок з мотивувальної частини оскаржуваного рішення. Водночас, апеляційна скарга учасник апеляційного провадження не подавав та не приєднувався до апеляційної скарги позивача.

Також судом апеляційної інстанції було досліджено долучені третьою особою докази до відзиву з огляду на те, що учасника справи не було залучено до участі у справі та, відповідно, у нього не було змоги надати такі документи до суду першої інстанції.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції, 01.04.2016 між відповідачем і позивачем був укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № 160300114/13-7103/16, відповідно до умов якого газотранспортне підприємство (позивач) зобов`язалося надати замовнику (відповідачу) послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник - внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Факт здійснення відповідачем позивачу оплати у повному обсязі за надані останнім послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у січні та лютому 2017 року підтверджується актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.01.2017 та від 28.02.2017, підписані сторонами. Указаний факт сторонами не заперечується.

З матеріалів справи вбачається, що КП «Уманьтеплокомуненерго» та АТ «НАК «Нафтогаз України» було укладено договори поставки природного газу №2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 та № 2567/1617-БО-36 від 31.10.2016. Договори поставки природного газу № 2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 та № 2567/1617-БО-36 від 31.10.2016, укладені із АТ «НАК «Нафтогаз України» (далі - договори поставки) не передбачали умов, за яких постачальник не подає номінацію планових обсягів постачання природного газу на відповідний період для потреб споживача.

Указані договори були укладені між відповідачем та АТ «НАК «Нафтогаз України» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносин у перехідний період)» № 758 від 01.10.2015.

За умовами вказаних договорів поставки передбачалося постачання природного газу у періоді з 01.10.2016 по 31.03.2017 та визначався обсяг постачання газу помісячно у вказаному періоді (п. 2.1 договорів).

Акти приймання-передачі газу за січень та лютий 2017 року із зазначенням об`єму спожитого природного газу у розмірі 4 076, 551 тис. куб. м та 4 104, 524 тис. куб. м, підписані відповідачем були направлені на підпис постачальнику - АТ «НАК «Нафтогаз України». Однак, АТ «НАК «Нафтогаз України» вказані акти були повернуті без підпису із посиланням на відсутність підтвердження планових обсягів (номінацій) природного газу у вказаному періоді.

АТ «Укртрансгаз», вважаючи, що відібраний газ відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача, що був придбаний останнім за результатами публічних закупівель та подані до газотранспортної системи на виконання функцій оператора ГТС, звернувся до суду з вимогою про повернення йому такого газу, або ж, у разі відсутності такого товару, стягнення з КП «Уманьтеплокомуненерго» вартості відібраного газу.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини з транспортування природного газу. Спір стосується питання з`ясування, чий газ було відібрано відповідачем (відібрано у позивача у позадоговірних відносинах або ж у третьої особи за укладеними договорами поставки).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Нормою ст. 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України випливає, що зобов`язання, які виникають із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, (кондикційні зобов`язання) виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові засади функціонування в Україні ринку природного газу визначені Законом України «Про ринок природного газу».

Поміж встановлених ст. 3 Закону України «Про ринок природного газу» принципів, за якими функціонує ринок природного газу на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, є, зокрема, і такі: забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема, шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу; вільної торгівлі природним газом та рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені; вільного вибору постачальника природного газу; невтручання держави у функціонування ринку природного газу, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб.

Відповідно до ч. ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу» з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства. Такі обов`язки мають бути чітко визначеними, прозорими, недискримінаційними та заздалегідь не передбачати неможливість їх виконання. Такі обов`язки не повинні обмежувати постачальників, створених відповідно до законодавства інших держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у праві на здійснення постачання природного газу споживачам України. Такі обов`язки не можуть покладатися на споживачів.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2493 (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), у пункті 5 глави 1 розділу І визначає значення, зокрема таких термінів:

місячна номінація - це заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом місяця в розрізі кожної доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності);

несанкціонований відбір природного газу - відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу;

підтверджений обсяг природного газу - обсяг (об`єм) природного газу споживача (у тому числі прямого споживача), погоджений оператором газотранспортної системи на відповідний розрахунковий період із ресурсу постачальника споживача, що включений до підтвердженої номінації цього постачальника.

Пунктом 1 глави 1 розділу X Кодексу газотранспортної системи передбачено, що оператор газотранспортної системи має право припинити транспортування природного газу в точці входу до газотранспортної системи або точці виходу з газотранспортної системи у випадках, зокрема, несанкціонованого відбору природного газу.

Відповідно до п. 1 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Правила), підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та оператором ГРМ, та присвоєння споживачу оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та оператором ГТС, та присвоєння споживачу оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

Згідно з абзацами 1 - 3 п. 9 розділу II Правил постачальник забезпечує споживача необхідним підтвердженим обсягом природного газу на визначений договором період. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях. Підтверджені обсяги природного газу визначаються за правилами, встановленими Кодексом газотранспортної системи, та доводяться споживачу на умовах укладеного між постачальником та споживачем договору постачання природного газу.

Абзацом 2 п. 10 розділу II Правил передбачено, що споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.

Відповідно до п. 13 розділу II Правил постачальник має право ініціювати/вживати заходів з припинення або обмеження в установленому порядку постачання природного газу споживачу, зокрема, в разі: проведення споживачем неповних або несвоєчасних розрахунків за договором; відмови від підписання акта приймання-передачі без відповідного письмового обґрунтування.

Пунктом 14 розділу II Правил унормовано, що за необхідності здійснення заходів з обмеження або припинення газопостачання споживачу постачальник надсилає споживачу не менше ніж за три доби (для підприємств металургійної та хімічної промисловості - не менше ніж за 5 діб) до дати такого припинення повідомлення (з позначкою про вручення) про необхідність самостійно обмежити чи припинити газоспоживання з певного періоду (день, година тощо) та у визначений зі споживачем час має право опломбувати запірні пристрої споживача, за допомогою яких споживач самостійно обмежив чи припинив подачу газу на власні об`єкти. Повідомлення має бути складено відповідно до форми повідомлення, встановленої наказом Міністерства палива та енергетики України від 03.07.2009 № 338, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.07.2009 за № 703/16719, та містити підставу припинення, дату та час, коли споживачу необхідно самостійно обмежити чи припинити споживання природного газу. Постачальник має право здійснити заходи з обмеження чи припинення газопостачання споживачу через залучення до цих робіт оператора ГРМ/ГТС.

За приписами ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 затверджено «Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)» (далі - Положення), яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Підпунктом 4 пункту 3 Положення на АТ «НАК «Нафтогаз України» покладено обов`язок постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 15 - 17 цього Положення.

Пунктом 17 Положення на час виникнення спірних правовідносин були визначені такі умови постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії:

постачання природного газу НАК «Нафтогаз України» виробникам теплової енергії здійснюється на підставі договору, що враховує положення примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та з дотриманням принципу недискримінації;

обов`язок, передбачений підпунктом 4 пункту 3 цього Положення, покладається на НАК «Нафтогаз України» на період до 1 квітня 2017 р. за таких умов:

укладення виробником теплової енергії з НАК «Нафтогаз України» договору постачання природного газу відповідно до законодавства;

відсутність у виробника теплової енергії заборгованості перед НАК «Нафтогаз України» за використаний природний газ, або

відсутність у виробника теплової енергії заборгованості (без урахування штрафних санкцій) перед НАК «Нафтогаз України» за спожитий до 1 січня 2016 р. природний газ за всіма укладеними з НАК «Нафтогаз України» договорами постачання природного газу (купівлі-продажу, про закупівлю, відступлення права вимоги тощо), а також здійснення поточних розрахунків за використаний природний газ, або

рівень розрахунків виробника теплової енергії станом на 25 число місяця, що передує місяцю постачання природного газу (без урахування штрафних санкцій), за всіма укладеними з НАК «Нафтогаз України» договорами постачання природного газу (купівлі-продажу, про закупівлю, відступлення права вимоги тощо) становить не нижче 90 відсотків, або

надання НАК «Нафтогаз України» та виконання виробником теплової енергії погодженого виконавчим органом ради графіка погашення заборгованості (рівними частинами до 1 січня 2021 р. з розбивкою за всіма договорами з НАК «Нафтогаз України»), складеного на підставі довідки щодо заборгованості, наданої НАК «Нафтогаз України», а також здійснення поточних розрахунків за використаний природний газ. Наявність графіка погашення заборгованості не змінює порядок розрахунків, установлений між постачальником та виробником теплової енергії у договорах постачання природного газу (купівлі-продажу, про закупівлю, відступлення права вимоги тощо).

Відповідно до п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі - опалювальний сезон) видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії», та з дотриманням принципу недискримінації.

Отже на підставі вказаного розпорядження, яке є обов`язковим до виконання, на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та постачальників природного газу покладено обов`язок видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям ще на початку опалювального сезону. Аналогічний висновок про обов`язок ПАТ «НАК «Нафтогаз України» видати номінації відповідно до вказаного розпорядження також викладено у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 926/680/17, від 21.03.2018 у справі № 911/656/17, від 04.04.2018 у справі № 904/5094/17, від 15.03.2018 у справі № 922/345/17, об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.06.2020 у справі № 904/5621/17.

Водночас, питання правомірності чи неправомірності дій (бездіяльності) ПАТ «НАК «Нафтогаз України», які полягали у тому, що останнім не було виділено відповідачу номінацій щодо обсягів природного газу на спірні місяці, як правових наслідків таких дій (бездіяльності) може бути предметом окремого позову. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №904/5094/17. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції не вирішувалося питання правомірності чи неправомірності дій (бездіяльності) ПАТ «НАК «Нафтогаз України» щодо видачі номінацій, як і питання правових наслідків таких дій (бездіяльності). Питання видачі номінації досліджувалося в контексті здійсненого відповідачем відбору газу для з`ясування обставин щодо наявності підстав для повернення такого газу. А тому посилання третьої особи на необхідність виключення висновку про правомірність (неправомірність) її дій є необґрунтованими. До того ж, третя особа не зверталася з окремою апеляційною скаргою, не приєднувалася, у порядку ст. 265 ПК України, до поданої апеляційної скарги. А в силу ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, як регулятор у своєму листі від 18.07.2018 № 6367/16.3.2/7-18 роз`яснила, що у разі, якщо рішенням Кабінету Міністрів України суб`єктів ринку природного газу зобов`язано здійснювати постачання для певних споживачів природного газу, то алокація фактичних обсягів по таким споживачам здійснюється саме на таких суб`єктів, крім несанкціонованого відбору (виключно у частині самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку, шляхом самовільного відновлення споживання природного газу) або у випадку підтвердження номінації по такому споживачу іншому постачальнику. При цьому обсяги споживання природного газу враховуються оператором газотранспортної системи при розрахунку небалансу цих суб`єктів природного газу. Отже, якщо за підсумками місяця по об`єкту виробника теплової енергії зафіксований певний обсяг споживання газу, такий обсяг незалежно від наявності чи відсутності номінації для забезпечення потреб виробників теплової енергії повинен відноситися на постачальника із спеціальними обов`язками, тобто на ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що посилання скаржника про відсутність у відповідача - постачальника відповідних обсягів природного газу є необґрунтованими, оскільки між відповідачем і позивачем у цей період діяв договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01.04.2016 № 1/13-7103/16. За умовами цього договору позивач зобов`язався надати відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а відповідач зобов`язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Факт розрахунків відповідачем по оплаті за надані послуги по вказаному договору скаржником не оспорюється і підтверджується відповідними актами, підписаними сторонами. А тому посилання скаржника на безпідставне набуття відповідачем у січні та лютому 2017 року природного газу в обсязі 8 181, 075 тис. куб. м. є необґрунтованим.

Так, відповідач та третя особа у п. 2.1 договорів поставки природного газу №2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 та № 2567/1617-БО-36 від 31.10.2016 узгодили постачання природного газу в період з 01.10.2016 по 31.03.2017 і визначили обсяг постачання газу помісячно у цьому періоді.

Отже, на підставі вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та постачальників природного газу покладено обов`язок видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям ще на початку опалювального сезону. При цьому, хоча у названому розпорядженні міститься вказівка на обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону, але це не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки встановлений обов`язок полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2018 № 904/5621/17.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 13.08.2019 у справі № 925/352/18 здійснено висновок про те, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» зобов`язане постачати природний газ, у тому числі КП «Уманьтеплокомуненерго» як виробнику теплової енергії, шляхом своєчасної видачі номінацій і це є обов`язком АТ «НАК «Нафтогаз України», а не правом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, від 21.03.2018 у справі № 911/656/17 та від 14.05.2018 у справі №926/680/17.

До того ж, відсутність встановлених п. 17 Положення умов для покладення на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» обов`язку постачати природний газ відповідачу для виробництва теплової енергії, враховуючи укладені договори поставки та зазначені вище Положення та розпорядження Кабінету Міністрів України, не звільняло третю особу від необхідності виділити відповідачу відповідні номінації і поставляти йому природний газ у січні - лютому 2017 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем було правомірно здійснено споживання 8 181, 075 тис. куб. м. природного газу, який не мав припиняти власне газоспоживання на підставі положень абз. 2 п. 3 глави 5 розділу VI Кодексу газотранспортної систем України та п. 10 розділу 2 Правил постачання природного газу. А тому доводи скаржника про безпідставне набуття відповідачем у січні - лютому 2017 року його природного газу в кількості 8 181, 075 тис куб. м. не відповідають фактичним обставинам та вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим відхиляються.

Крім того, згідно зі ст. 1213 Цивільного кодексу України зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі або відшкодувати його вартість є альтернативними. Відповідно вимоги щодо виконання цих зобов`язань можуть бути лише альтернативними. Тому пред`явлення скаржником у позові дві альтернативні вимоги до відповідача: про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно та про стягнення вартості такого майна не відповідає вимогам ст. 1213 Цивільного кодексу України. а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Черкаської області про те, що скаржником не доведені заявлені ним вимоги, що є підставою для відмови у позові.

Отже, під час перегляду рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не встановив порушення відповідачем прав та інтересів скаржника, за захистом яких він звернувся до суду першої інстанції, що є підставою для відмови у позові.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 10.06.2019 у справі № 904/4018/19 з огляду на те, що у даній справі учасниками справи не було зазначено про наявність інших договірних зобов`язань між відповідачем та третьою особою. А тому виходячи із даних, конкретних обставин цієї справи та враховуючи принцип диспозитивності, підстави для врахування указаної постави, як такої що прийнята за подібних обставин, відсутні. Натомість, судом апеляційної інстанції враховано правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 904/5621/17 щодо обов`язку АТ «НАК «Нафтогаз України» видати номінації покладеного на останнього розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р «Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» (аналогічні обставинам даної справи), яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України є обов`язковою для врахування.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 50 ГПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, до предмету доказування у цій справі входять обставини щодо підстав споживання відповідачем газу, у зв`язку з чим судом першої інстанції досліджувалися договірні відносини відповідача з АТ «НАК «Нафтогаз України» і встановлювалися обов`язки останнього. Однак, судом першої інстанції в порушення ст. 50 ГПК України не було залучено АТ «НАК «Нафтогаз України» до участі у справі. В цій частині доводи скаржника і третьої особи приймаються судом апеляційної інстанції, як обґрунтовані.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2020 АТ «НАК «Нафтогаз України» було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Залучаючи третю особу до участі у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки АТ «НАК «Нафтогаз України», оскільки останній перебував у договірних правовідносинах з відповідачем щодо постачання газу. Наведені обставини підтвердилися під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, встановивши, що суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі, дійшов висновку про наявність підстав для скасування судового рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Щодо вирішення питання про витрати на правничу допомогу

Під час розгляду справи відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою та доповненням до неї про стягнення з позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 24 970, 00 грн. Позивач заперечував проти поданої заяви.

Суд першої інстанції задовольнив заяву відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу та поклав такі витрати на позивача.

За приписами ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених стороною витрат, відповідач надав: договір про надання правової допомоги від 23.09.2019; детальний опис робіт (наданих послуг) (із зазначенням розмірів за кожний вид виконаних робіт), виконаних адвокатом; акти прийому-передачі наданих послуг від 10.12.2019 та від 10.01.2020; платіжні доручення від 01.10.2019 № 443, № 444, № 445; від 21.10.2019 № 469, № 470, № 471; від 31.10.2019 № 496, № 497, № 499; від 05.12.2019; № 580, № 582, № 583; від 09.01.2020 № 667, № 669, № 664 на загальну суму 24 970,00 грн.

Згідно із положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Доказів, які б свідчили про факт неспівмірності із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт скаржником не надано, а тому наявні підстави для стягнення з позивача витрат в сумі 24 970,00 грн, пов`язаних з правничою допомогою адвоката визнаються обґрунтованими, відповідно, така заява підлягає задоволенню.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції не залучив до участі у справі АТ «НАК «Нафтогаз України», в якості третьої особи без самостійних вимог, чим порушив норму процесуального права, яка є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені по суті позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволені позову та задоволенні заяви відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в позові по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника у порядку ст. 129 ГПК України.

03.06.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, в які сторона просила покласти такі витрати на скаржника та стягнути з останнього 18 600, 00 грн. На підтвердження понесених витрат відповідачем надано копію договору б/н від 23.09.2019 про надання правової допомоги; копію додаткової угоди № 1 від 07.05.2020 до договору б/н від 23.09.2019 про надання правової допомоги; копію платіжного доручення № 982 від 21.05.2020, згідно з яким сплачено 14 973, 00 грн; копію платіжного доручення № 983 від 21.05.2020, згідно з яким сплачено 3 348, 00, 00 грн; копію платіжного доручення № 984 від 21.05.2020, згідно з яким сплачено 279, 00 грн; копію акту приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2020.

26.06.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли доповнення до заяви про розподіл судових витрат, до яких долучено детальний опис робіт, виконаних адвокатом. Згідно з детальним описом робіт адвокатом сторони було виконано такі роботи: складення відзиву на апеляційну скаргу на 9 арк. (для цього здійснено аналіз правових механізмів ефективного забезпечення правового захисту з метою виявлення оптимального шляху досягнення поставленої мети; аналіз судової практики з приводу вказаного спору з огляду на предмет, підставу та зміст позовних вимог; формування стратегії юридичних заходів, що будуть реалізовані протягом розгляду справи); складання інших процесуальних документів, а саме складання заперечень на відзив третьої особи на 9 арк., поточних заяв, клопотань; представництво в суді.

29.07.2020 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Сторона повністю заперечила щодо таких вимог та просила зменшити заявлені витрати на 90 %. Клопотання обґрунтовано тим, що відповідачем не надано детального розрахунку вартості робіт, їх кошторису по видам послуг; акт виконаних робіт містить лише назву послуги без детального виду та вартості. Також сторона зазначає, що заява про розподіл витрат не містить обґрунтування, в чому полягає складність справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 викладено правову позицію, відповідно до якої положення ч. 5 ст. 126 ГПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Згідно з практикою ЄСПЛ, відображеною в пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34 - 36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене, підлягає вирішенню питання щодо наявності або відсутності підстав для зменшення зазначеної відповідачем суми витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, яку він просить стягнути з позивача.

Як вбачається з детального опису робіт адвокатом було виконано такі роботи: складення відзиву на апеляційну скаргу на 9 арк. (для цього здійснено аналіз правових механізмів ефективного забезпечення правового захисту з метою виявлення оптимального шляху досягнення поставленої мети; аналіз судової практики з приводу вказаного спору з огляду на предмет, підставу та зміст позовних вимог; формування стратегії юридичних заходів, що будуть реалізовані протягом розгляду справи); складання інших процесуальних документів, а саме складання заперечень на відзив третьої особи на 9 арк., поточних заяв, клопотань; представництво в суді.

Як вбачається з наведеного переліку робіт, їх перелік фактично зводиться до трьох складових: підготовки відзиву на апеляційну скаргу; підготовки заперечень на відзив третьої особи, заяви про розподіл судових витрат, доповнення до заяви про розподіл судових витрат. При цьому деталізація порядку складання відзиву на апеляційну скаргу (аналіз судової практики, аналіз правових механізмів, тощо) не змінює суті виконаної роботи, а методи та порядок виконання таких робіт є організаційними заходами в роботі відповідного адвоката. А тому частково враховуються доводи скаржника про невідповідність критерію розумності, виходячи з переліку наведених в детальному описі робіт.

При визначенні суми відшкодування необхідно виходити із критерію реальності понесення витрат на правничу допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, зважаючи на конкретні обставин справи. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 910/2170/18.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи конкретні обставини справи, фактично виконані роботи та надані послуги (виготовлення відзиву, заперечення на відзив (частково дублюється відзив), заяви, доповнення та участь в судових засіданнях), заперечення іншої сторони, дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу.

Отже, Північний апеляційний господарський суд, оцінюючи зазначені докази і доводи обох сторін, надаючи оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, визнає правомірним стягнення зі скаржника на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000, 00 грн як доведених та обґрунтованих. Решта заявленої до стягнення суми на відшкодування витрат на правничу допомогу визнається необґрунтованою.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 у справі № 925/1105/19 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 у справі №925/1105/19 - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити Акціонерному товариству «Укртрансгаз» в задоволенні позову до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» про повернення майна та стягнення 54 670 360, 93 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, код 30019801) на користь Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Тищика, 12А, код 02082675) - 24 970, 00 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот сімдесят) грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

В решті задоволення апеляційної скарги - відмовити.

3. Здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Заяву Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, код 30019801) на користь Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Тищика, 12А, код 02082675) - 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції. В решті заяви - відмовити.

Доручити суду першої інстанції видати відповідні накази.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.07.2020.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім