ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020 справа № 914/928/20

Суддя Юркевич М.В., при секретарі Кияк І.В., розглядаючи матеріали

позовної заяви: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства Бродитеплоенерго, м. Броди, Львівська область

про: стягнення 1 627 324,94 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Орел С.С. адвокат, приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції,

від відповідача: Слобода В.Г. - адвокат, Риплянський О.Б.- директор

ВСТАНОВИВ:

На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Комунального підприємства Бродитеплоенерго про стягнення 1 627 324,94 грн., з яких 1 345 327,85 грн. основного боргу, 103 199,55 грн. пені, 60 484,46 грн. 3% річних, 118 313,08 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду від 23.04.2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 12.05.2020 року.

Розгляд справи в межах підготовчого провадження відкладався з підстав визначених в ухвалах суду від 12.05.2020 року та 02.06.2020 року.

Ухвалою від 23.06.2019 року, судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 23.06.2020 року після закінчення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні 23.06.2020 року сторони виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до стадій дослідження обставин справи та поданих доказів.

23.06.2020р. судове засідання з розгляду справи по суті було відкладено на 28.07.2020.

В судовому засіданні 28.07.2020 року сторони виступили в судових дебатах, де підтримали заявлені раніше вимоги та заперечення.

В ході дослідження обставин справи та доказів, судом було з`ясовано наступне:

24.10.2017 оку. між Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивачем) та Комунальним підприємством Бродитеплоенерго (відповідачем) було укладено договір на постачання природного газу №6313/1718-БО-21, за умовами якого позивач зобов`язався поставити відповідачу у 2017-2018 роках природний газ, а відповідач оплатити його на умовах визначених договором.

На виконання умов договору, в березні 2018 року позивач поставив відповідачу природний газ загальною вартістю 1 345 327,85 грн., що підтверджується актом приймання-передачі від 31.03.2018 року, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за природний газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позиція позивача.

За твердженням позивача, за поставлений у березні 2018 року газ відповідач не розрахувався, внаслідок чого допустив заборгованість в розмірі 1 345 327,85 грн.

Крім того, за спірний період існування заборгованості (з 26.04.2018 року по 24.10.2019) позивач нарахував відповідачу 3 % річних за 547 днів прострочення на суму 60 484,46 грн., 103 199,55 грн. пені та інфляційні втрати в розмірі 118 313,08 грн., які просить суд стягнути з останнього в судовому порядку.

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав передчасного пред`явлення позивачем даного позову.

Відповідач покликався на пункти 10.1, 10.2 розділу 10 договору, відповідно до яких, у разі виникнення спорів (розбіжностей) сторони зобов`язуються розв`язувати їх шляхом проведення переговорів та консультацій. Будь-яка із сторін має право ініціювати їх проведення. У разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) розв`язуються у судовому порядку.

Відтак, відповідач вважає, що умовами підписаного між сторонами договору на постачання природного газу передбачений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, який не було дотримано позивачем, а тому спір у даній справі є передчасним та не підлягає до задоволення.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд послуговується наступними законоположеннями та своїми висновками:

Згідно з приписами ст. ст. 526, 530, 547, 549, 611, 629, 692 ЦК України та ст. ст. 232, 265 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу природній газ загальною вартістю 1 345 327,85 грн., що підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі від 31.03.2018 року.

Сторонами у договорі було обумовлено строки оплати природного газу, зокрема до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відтак, за отриманий природний газ у березні 2018 року відповідач, відповідно до п. 6.1 договору, повинен був розрахуватися до 25.04.2018 року включно.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем спірного газу. Більше того, у відзиві на позов відповідач також не спростовує такий факт та визнає свою заборгованість, однак покликається на те, що позивач повинен був до пред`явлення даного позову провести обов`язкове врегулювання даного спору з відповідачем.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення з відповідача 1 345 327,85 грн. основного боргу є обгрунтована та підлягає до задоволення.

Крім того, відповідно до п. 8.2 договору, у разі прострочення відповідачем оплати згідно п. 6.1 договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі 16,4 % річних (15,3% річних з 01.01.2018р. згідно додаткової угоди №1 від 15.08.2018 року до договору), але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищенаведених положень, у зв`язку з простроченням сплати основного боргу, позивач нарахував відповідачу:

1. 103 199,55 грн. пеня (за період з 26.04.2018 по 25.10.2018);

2. 60 484,46 грн. 3% річних (за період з 26.04.2018 по 24.10.2019);

3. 118 313,08 грн. інфляційні втрати (за період з 01.05.2018 по 30.09.2019).

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд дійшов висновку, що такі є вірними, відповідають чинному законодавству та умовам договору, а нарахування пені здійснено позивачем у відповідності до ст. 232 ГК України.

З огляду на наведене, в цій частині вимог позов підлягає до задоволення у заявлених позивачем сумах.

В контексті викладених відповідачем у відзиві заперечень, суд звертає увагу на наступне:

Законом України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) від 02.06.2016 були внесені зміни до Основного закону, якими, серед іншого, стаття 124 була викладена в редакції, яка предбачає, що законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Відповідні зміни набули чинності 30.09.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Згідно п. 10.1, 10.2 договору, у разі виникнення спорів (розбіжностей) сторони зобов`язуються розв`язувати їх шляхом проведення переговорів та консультацій. Будь-яка із сторін має право ініціювати їх проведення. У разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) розв`язуються у судовому порядку.

Як вбачається із розглядуваної справи та обставин встановлених судом, жодна із сторін починаючи з 26.04.2018 року (моменту виникнення заборгованості відповідача) не ініціювали проведення переговорів по даному спору.

Крім того, сторони у договорі прямо передбачили їх право, а не обов`язок ініціювання досудового врегулювання спору (п. 10.1 договору).

За таких обставин, твердження відповідача про обов`язкове досудове врегулювання даного спору є необгрунтованим. Разом з тим, жодним законом також не передбачено обов`язку у спірних правовідносинах вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.02.2019 по справі №914/2649/17 дійшла висновку, що правила, передбачені частинами другою-четвертою статті 188 ГК України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини третьої статті 124 Конституції України та не спричиняє наслідків у вигляді повернення позовної заяви відповідно до приписів пункту 6 частини п`ятої статті 174 ГПК України (п. 8.13. постанова ВП ВС).

Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України (п. 8.15. постанови).

Суд також звертає увагу відповідача на норму ч. 2 ст. 19 ГПК України відповідно до якої особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Так, у даній справі відповідач протягом тривалого часу (з квітня 2018 року), усвідомлюючи наявність в нього заборгованості перед позивачем, не вживав заходів щодо її погашення, а покликання останнього на недотримання досудового врегулювання спору позивачем не може бути підставою для уникнення відповідачем відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Судовий збір в розмірі 24 409,87 грн., відповідно до ч.4 ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства Бродитеплоенерго (80600, Львівська область, м. Броди, вул. Гончарська, 3а, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 1 345 327,85 грн. основного боргу, 103 199,55 грн. пені, 60 484,46 грн. 3% річних, 118 313,08 грн. інфляційних втрат та 24 409, 87 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені в ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.07.2020р.

Суддя М.В. Юркевич