ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1274/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гільдія Нерухомості»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівар-А»

про стягнення 60971,19грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники сторін:

представник позивача: Суховенко О.В. (ордер серії КС 657755 від 10.07.2019, адвокат);

представник відповідача: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гільдія Нерухомості» (далі ТОВ «Гільдія Нерухомості») звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівар-А» (далі ТОВ «Рівар-А») про стягнення 60971,19грн у т.ч.:

- 45 234,11грн основна заборгованість;

- 4 074,78грн 3 % річних за період з 05.05.2017 по 05.05.2020;

- 11 662,30грн інфляційні втрати за період з 01.04.2017 по 01.04.2020.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань, в частині оплати за поставлений товар за видатковою накладною №116 від 30.09.2014.

Ухвалою господарського суду від 13.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами у справі без проведення судового засідання.

Відповідач у справі ТОВ «Рівар-А» у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності, зазначаючи, що строк позовної давності з оплати поставленого товару 30 вересня 2014 року пропущений, оскільки право вимоги у позивача виникло у 2014 році, відповідно, а звернувся позивач із позовною заявою 06.05.2020.

Дослідивши матеріали справи та докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю «Гільдія Нерухомості» було поставлено товар Товариству з обмеженою відповідальністю «Рівар-А», згідно видаткової накладної №116 від 30.09.2014 на суму 45 234,11грн.

Позивач вказує, що 02.03.2018 ТОВ «Рівар-А» було надіслано на адресу ТОВ «Гільдія Нерухомості» підписаний та скріплений печаткою двосторонній акт звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2017 по всіх договорах, де відповідач визнав, що заборгованість перед позивачем становить 66 914,09грн.

18.05.2018 позивачем було надіслано відповідачу вимогу б/н від 16.03.2018 щодо сплати заборгованості за поставлений товар згідно видаткової накладної №116 від 30.04.2014 у розмірі 45 234,11грн, що підтверджується копією фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист, що містяться в матеріалах справи.

Відповідачем відповіді на вимогу не надано, заборгованість за поставлений товар не оплачено.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 45234,11грн заборгованості з оплати за поставлений товар.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку оплатити товар, переданий за відповідною видатковою накладною.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував про виникнення між сторонами у справі господарських відносин з поставки вказаного у відповідній накладній товару.

В силу ч. 2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, в силу ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, згідно ч. 4 ст.203 ЦК України, правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, згідно ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Факт укладення сторонами окремого договору підтверджуються письмовим доказом відповідною накладною, у якій зазначено найменування, кількість, ціна товару.

Факт прийняття відповідного товару за накладною у відповідній кількості, за відповідною ціною підтверджується підписом на вищевказаній видатковій накладній, що свідчить про висловлення згоди відповідачем на поставку товару на відповідних умовах.

Отже, зазначена накладна підтверджують виникнення між сторонами господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем доказів сплати заборгованості не надано.

Таким чином, станом на момент розгляду спору судом встановлено факт отримання відповідачем спірного товару та наявність заборгованості за поставлений товар на загальну суму 45 234,11грн.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Ст. 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, а порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частина 1 ст. 261 ЦК України вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачем до матеріалів справи надано Акт звірки взаєморозрахунків за період: 01.01.2017- без обмеження між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гільдія нерухомості» та ТОВ «Рівар-А» по всім договорам, проте з даного акту не можливо встановити, що відповідна звірка взаєморозрахунків здійснена в тому числі за спірною видатковою накладною та у якій сумі існує заборгованість відповідача перед позивачем саме за видатковою накладною №116 від 30.09.2014.

В матеріалах справи міститься вимога б/н від 16.03.2018 про сплату заборгованості, проте у матеріалах справи не міститься доказів, що відповідна вимога була визнана відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Виходячи з приписів ст. 692 ЦК України, строк оплати товару пов`язаний з моментом його передачі або з подією щодо передачі товаророзпорядчих документів.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 692 ЦК України зобов`язання щодо оплати товару у відповідача перед позивачем виникло з дня отримання товару за видатковою накладною та її підписання відповідачем, а саме 30.09.2014.

Тобто перебіг строку позовної давності почався з 30.09.2014.

Позов пред`явлено до суду 07.05.2020 року, що підтверджується відміткою «Укрпошти» на конверті.

Таким чином, позов пред`явлено з пропуском встановленого строку.

Враховуючи, що позивачем пропущено строк позовної давності, про яку заявлено відповідачем, суд дійшов висновку про відмову в задоволення позовних вимог щодо стягнення 45 234,11грн основна заборгованості.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4074,78грн за період 05.05.2017 по 05.05.2020 та інфляційних втрат у розмірі 11662,30грн за період з 01.04.2017 по 01.04.2020.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Проте, враховуючи пропуск строку позовної давності за основною вимогою, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 4074,78грн 3% річних та 11662,30грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

В силу ст. 129 ГПК України, судові витрати, підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити

Повний текст рішення складено 13.07.2020

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.І. Чонгова