ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2020 р. м.Київ Справа№ 925/1504/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Дикунської С.Я.

Тищенко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 29.01.2020 (повний текст рішення складено 04.02.2020)

у справі №925/1504/19 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Тепломережа"

про стягнення 54659,49 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ НАК "Нафтогаз України") звернулось у Господарський суд Черкаської області з позовом до Комунального підприємства "Тепломережа" (КП "Тепломережа") про стягнення 54659,49 грн. за прострочення виконання зобов`язання з своєчасної оплати за поставлений природний газ згідно з договором постачання природного газу від 15.12.2015 №2015/16-БО-36, у тому числі: 50 573,10 грн. пені, 4 086,39 грн. три відсотки річних з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на положення частини 1 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його постановлення

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 (повний текст рішення складено 04.02.2020) у справі №925/1504/19 у задоволенні позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Тепломережа" про стягнення 54 659,49 грн - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені до стягнення позивачем штрафні санкції нараховані ним у зв`язку із зверненням з позовною заявою до суду, тобто всупереч положенням Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII, оскільки з дня набрання чинності цим Законом на заборгованість погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються. Інших доказів, які б свідчили про зворотне, позивач суду не надав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач (Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 у справі №925/1504/19 повністю та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені в сумі 50 573,10 грн., трьох процентів річних в сумі 4 086,39 грн. - задовольнити, також просить витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача у справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог порушено норми матеріального права (Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, ст. ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України) та неправильно застосовані норми процесуального права (ч. 2 ст. 11, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України), рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилався на те, що:

- згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016 списання заборгованості є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст. 1 наведеного закону, і дія вказаного закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст. 2 Закону. В свою чергу, учасниками процедури врегулювання заборгованості (у т.ч. процедури списання) є підприємства та організації, включені до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

- застосування ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016 правомірне лише щодо підприємств та організацій, включених до відповідного Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, до якого відповідач не включений;

- матеріали справи не містять документів щодо включення підприємства відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості;

- скаржник посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"у справі № 925/1504/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

В період з 11.03.2020 по 27.03.2020 головуючий суддя Станік С.Р. перебував на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк на усунення недоліків, а саме: надання доказів сплати судового збору.

07.04.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника у встановлений судом строк надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучено оригінал платіжного доручення № від 11.03.2020 про сплату судового збору в сумі 2 881,50 грн. з відповідним призначенням платежу за розгляд апеляційної скарги в межах даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №925/1504/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020, ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подання пояснень, клопотань, заперечень.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 отримана позивачем згідно рекомендованого поштового повідомлення про вручення - 231, а відповідачем - згідно рекомендованого поштового повідомлення про вручення 410.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи - не заявлено.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача - не надходив, проте, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

З урахуванням наведеного, у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки процесуальний строк розгляду справи законодавчо продовжено на час дії карантину, а тому розгляд справи підлягає здійсненню у розумний строк з огляду на ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11, пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Постачальник - позивач у справі), в особі начальника Департаменту реалізації газу Лужанського В.Г., який діє на підставі довіреності від 15.12.2015 №14-121, та Комунальним підприємством "Тепломережа" (Споживач - відповідач у справі), в особі директора Позднякова А.О., що діє на підставі Статуту, було укладено договір постачання природного газу №2015/16-БО-36 (далі - договір, а.с. 14-20) на період з 01.01.2016 по 31.03.2016.

Відповідно до пункту 1.2 договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

Ціна за 1000 куб м природного газу за цим договором становить 6474,00 грн, крім того, збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%, податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 7924,18 грн (пункт 5.2 договору).

Порядок та умови проведення розрахунків сторонами узгоджено у розділі 6 договору. Відповідно до пункту 6.1 договору оплата обсягів газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (в редакції додаткової угоди №4 до договору).

У пункті 8.2 договору визначено, що у разі невиконання споживачем умов пункту 6.1 договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить 5 років (пункт 10.3 договору).

У пункті 11.3 договору сторони погодили порядок внесення змін до договору. Усі зміни і доповнення до цього договору оформляються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків зазначених у пунктах 11.5 та 11.6 договору.

31.12.2015 між сторонами підписано Додаткову угоду №1 до договору (а.с. 21-22).

29.01.2016 між сторонами підписано Додаткову угоду №2 до договору за умовами якої пункт 5.2 викладено в новій редакції (а.с. 23).

22.02.2016 між сторонами підписано Додаткову угоду №3 до договору за умовами якої пункт 5.2 викладено в новій редакції (а.с. 24).

23.03.2016 між сторонами підписано Додаткову угоду №4 до договору (а.с. 25-27).

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 712 082,25 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, від 29.02.2016 та від 31.03.2016 (а.с. 28-30) та не заперечується учасниками справи.

Як підтверджується наявними матеріаламис прави, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, за отриманий газ розраховувався з порушенням строку, який визначені у договорі. Останній платіж відповідача за спожитий газ за договором позивач отримав 08.09.2016 (а.с. 93), тобто основний борг був повністю погашений 08.09.2016.

Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань стало підставою для нарахування позивачем 50 573,10 грн. пені, 4 086,39 грн. 3% річних та підставою для звернення позивача до суду для захисту порушеного права шляхом примусового стягнення нарахованих сум.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи п вилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правовою природою договір постачання природного газу від 15.12.2015 №2015/16-БО-36 є договором поставки та відповідає вимогам статті 265 Господарського кодексу України. За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 712 Цивільного кодексу України також регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений сторонами договір підписаний повноважними представниками сторін, підписи яких скріплені печатками підприємств, містить всі істотні умови для договорів даного виду, дійсність його сторонами визнається.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, газ, що продавався за цим договором, повинен був бути використаний покупцем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам. На його виконання позивач, передавав відповідачу протягом січня-березня 2016 року природний газ на загальну суму 1 712 082,25 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу в обсягах, які визначені у договорі, а відповідач зобов`язався його оплатити у строки, визначені договором.

Остаточна сплата основного боргу відповідачем проведена 08.09.2016.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В свою чергу, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII від 03.11.2016 року (далі - Закон).

Законом визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст.1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно ст.2 Закону, дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Ч.1 ст.3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користуванню зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Пунктом 3 Порядку визначено, що реєстр формується з метою забезпечення збирання, накопичення, обробки, захисту, обліку та надання інформації про теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону (далі - підприємства).

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас ч.3 ст.7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи вищенаведені приписи Закону, дійшов висновку, що частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" - є імперативною нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, яка в силу приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції.

Крім того, позивачем не було доведено належними і допустимими доказами врозумінін ст. ст. 76, 77 Господарського процессуального кодексу України, що відповідач не відноситься до теплопостачального підприємства, яке має ліцензії на виробництво та постачання теплової енергії. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що на підставі укладеного з позивачем договору відповідач придбав природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам (що чітко зазначено в пункті 1.2 Договору, як в первісній редакції, так і з урахуванням змін за додатковою угодою 31.12.2015).

Наведеним спростовуються доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, щодо необхідності включення відповідача до зазначеного Реєстру, як підстави для застосування ч. 3 ст. 7 Закону.

Також, як встановлено судом першої інстанції, і що не заперечувалось учасниками спору, відповідачем всупереч умов ст. ст. 526, 692 Цивільного кодексу України допущено прострочення перед позивачем виконання своїх зобов`язань з своєчасної оплати вартості товару (газу), отриманого по Договору за актами приймання - передачі, оплата здійснювалась частково, що наведено позивачем у відповідному розрахунку, перевіривши який щодо сум, строків та ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції погоджується з вірністю зазначених у ньому показників щодо сум, строків та ставок нарахувань.

Таким чином, позивач вважає, що в силу приписів ст. 625 Цивільного кодексу України у нього наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді 3% річних (розраховані позивачем до стягнення в розмірі 4 086,39 грн.), а в силу приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України - наявні підстави для застосування штрафної санкції у вигляді пені (розраховані позивачем до стягнення в розмірі 50 573,10 грн.).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що учасниками спору не заперечувався факт виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати основного боргу по Договору у повному обсязі, а наявні матеріали справи, зокрема банківські виписки, свідчать, що основний борг погашено відповідачем у повному обсязі у 08.09.2016, тобто до набрання чинності Законом (30.11.2016). Наведене також підтверджується витягом по операціям відповідача, сформованим позивачем, який подано позивачем разом з позовом, а також і відповідним розрахунком позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку, керуючись ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності наведених обставин та добровільності їх визнання сторонами, а також в сукупності з приписами ст.ст. 76-78 Господарського процесуального кодексу України враховує, що вказані обставини підтверджуються належними, допустимими, достовірними доказами, наявними в матеріалах справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нараховані позивачем до стягнення з відповідача 50 573,10 грн. пені та 4 086,39 грн. 3 % річних за несвоєчасне виконання умов договору постачання природного газу №2015/16-БО-36 - не підлягали нарахуванню в силу приписів ч. 3 ст. 7 Закону, а тому обумовлені законом підстави для їх стягнення в судовому порядку - відсутні, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Щодо доводу скаржника про те, що при вирішенні спору підлягає врахуванню правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У справі № 908/3211/16 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором №1009/15-КП-13 від 24.11.2014 природного газу погашена відповідачем у повному обсязі до набрання чинності Законом, відповідача включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 3 ст. 7 Закону, у зв`язку із цим позовні вимоги про стягнення з відповідача суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову.

Отже, обставини у справі № 908/3211/16 свідчать, що підприємство - відповідач перебувало у Реєстрі підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, на відміну від обставин даної справи № 925/1236/19, в якій підприємство - відповідач не перебуває у вказаному Реєстрі, а отже, обставини у вказаних справах, - є різними.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку, ухвалення рішення у справі № 908/3211/16 - не є підставою для твердження про необхідність включення відповідача до вказаного Реєстру, як підстави для застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону щодо не нарахування та/або списання нарахованих до стягнення показників 3% річних та пені, оскільки як зазначалось вище, обставини стосовно правомірності підстав не нарахування та/або списання вказаних показників внаслідок незнаходження підприємства-відповідача у вказаному реєстрі, як і підстави для застосування у такому випадку норми права (ч. 3 ст. 7 Закону) - були предметом дослідження касаційного суду в межах справи № 905/299/18, правова позиція якого враховується в межах розгляду даного спору.

Враховуючи наведене вище, керуючись ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку, що матеріалами справі підтверджується, що заявлені до стягнення позивачем показники 3% річних та пені нараховані ним у зв`язку із зверненням з позовною заявою до суду, тобто всупереч положенням Закону, оскільки з дня набрання чинності цим Законом на заборгованість погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 у справі № 925/1504/19.

Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 було зупинено дію оскаржуваного рішення згідно з ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, а за наслідками апеляційного розгляду справи судом винесено постанову, якою оскаржуване рішенян залишається без змін, а тому дія рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 у справі № 925/1504/19 підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 у справі № 925/1504/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 у справі № 925/1504/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

4. Поновити дію рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2020 у справі № 925/1504/19.

5. Матеріали справи № 925/1504/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.Я. Дикунська

О.В. Тищенко