РІШЕННЯ

08 липня 2020 року м. ТернопільСправа № 921/105/19

Господарський суд Тернопільської області

у складі головуючого судді Руденка О.В. , судді Андрусик Н.О. , судді Охотницької Н.В.

при секретарі судового засідання Курмило В.М.

розглянув справу

за позовом Тернопільської обласної ради

до відповідача 1 Виконавчого комітету Тернопільської міської ради

відповідача 2 Тернопільської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне підприємство Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78"

про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №314 від 15.03.2007, скасування свідоцтва про право власності Тернопільської міської ради серії САВ №051362 від 18.04.2007, визнання права власності.

за участі представників:

позивача: Піган С.Р., розпорядження № 34-к/тр від 21.03.2017.

відповідача 1 та 2: Гірняк В.М., розпорядження № 194-к від 01.03.2011.

третьої особи: ОСОБА_1 , рішення № 1468 від 14.11.2019.

Суть справи:

Тернопільська обласна рада звернулась до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів: Виконавчого комітету Тернопільської міської ради; Тернопільської міської ради про:

- визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №314 від 15.03.2007 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою ";

- скасування свідоцтва про право власності Тернопільської міської ради серії САВ №051362 від 18.04.2007, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради;

- визнання права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області в особі Тернопільської обласної ради на нежитлове приміщення за адресою: м. Тернопіль, вул. Руська, 23, загальною площею 634,3 кв.м.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04.07.2019, залишеним без змін 04.11.2019 постановою Західного апеляційного господарського суду позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.01.2020 року зазначені вище рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

10.03.2020 судом у новому складі справу №921/105/19 прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 01 квітня 2020 року на 12 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 17.06.2020 задоволено клопотання позивача про колегіальний розгляд та прийнято справу №921/105/19 до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Руденко О.В., судді Андрусик Н.О. та Охотницька Н.В.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на те, що прийняте Тернопільською міською радою рішення від 15.03.2007 № 314 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою" порушує право власності Тернопільської обласної ради на нежитлове приміщення аптеки №78 за адресою: м. Тернопіль, вул. Руська, 23, загальною площею 634,3 кв. м, яке набуто Тернопільською обласною Радою народних депутатів у визначений чинним у 1992 році законодавством спосіб.

05.06.2020 від позивача надійшли письмові обґрунтування (№07-654 від 05.06.2020) з врахуванням позиції, викладеній у постанові Верховного Суду, в яких він просить врахувати, що Тернопільській обласній раді не було відомо про існування свідоцтва про право власності Тернопільської міської ради на нерухоме майно від 18.04.2007 серії САВ №051362. Позивач дізнався про оскаржуване свідоцтво лише 22.09.2017 після отримання листа від Комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78", яким повідомлено про отримання аптекою №78 позовної заяви від Комунального підприємства "Підприємство матеріально-технічного забезпечення Тернопільської міської ради" про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення комунальної власності за адресою: вул. Руська, 23, м. Тернопіль та передачу його по акту приймання-передачі.

Представник відповідачів проти позову заперечив, з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву (вх. № 6481від12.02.2019 та вх. №6532 від 15.04.2019).

Так, відповідач-1 у поданому відзиві позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, посилаючись на те, що прийнятим рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 25.10.1989 №486 п.2 "Про визнання права власності на житлові будинки, які знаходяться на балансі житлово-експлуатаційних контор управління житлово-комунального господарства", визнано право власності, зокрема на приміщення по вул. Руська, 23, за виконкомом міської ради. Дане рішення стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення, а також для видачі свідоцтва про право власності. Рішення №486 від 25.10.1989 станом на дату розгляду справи є чинним, підлягає обов`язковому виконанню, а відтак, відсутні правові підстави для визнання недійсним рішення виконкому Тернопільської міської ради від 15.03.2007 №314. Інші позовні вимоги є похідними від першої вимоги, а тому відсутність підстав для її задоволення унеможливлює задоволення наступних позовних вимог.

Крім цього, 13.05.2019 року, через канцелярію суду виконавчим комітетом Тернопільської міської ради подано заяву про застосування позовної давності (вх. № 8128 від 13.05.2019), в якій зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з огляду на сплив строку позовної давності.

Відповідач 2 зазначає, що в матеріалах інвентаризаційної справи ТОВ "МБТІ", наявне реєстраційне посвідчення відповідно до якого будинок по вул. Руська, 23 зареєстровано на праві державної власності за виконкомом Тернопільської Ради народних депутатів і знаходиться в оперативному управлінні ЖЕК №3. 18.12.1992 ухвалою Тернопільської міської ради народних депутатів було затверджено перелік підприємств і організацій комунальної власності міста Тернополя, до якого включено, зокрема Житлово - експлуатаційні контори №1-№12. Отже, відповідач 2 вважає що до комунальної власності перейшла й будівля №23 по вул. Руській в м. Тернополі. Таким чином, зазначає, що спірна будівля при розмежуванні загальнодержавної власності на державну та комунальну була передана до комунальної власності територіальної громади м. Тернополя.

Крім цього, відповідач 2 у поданому відзиві посилається на те, що рішення Виконкому ТМР від 15.03.2007 № 314 було прийнято лише з метою належного оформлення, відповідно до діючого на той момент законодавства, права власності на майно, яке вже існувало, згідно вказаних вище правових актів. При проведенні розмежування державного майна спірна будівля була передана до комунальної власності міста Тернопіль і не могла бути передана у комунальну власність області. Вважає, що позивачем не представлено жодних доказів вчинення обласною радою з 1992 року дій щодо володіння користування та розпорядження спірним приміщенням. Згідно поданих доказів підтверджується факт здійснення Тернопільською міською радою через свої виконавчі органи та комунальні підприємства, права власника щодо спірного приміщення. А тому, вважає, що рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15.03.2007 №314 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою" прийняте відповідно до чинного законодавства, а в позові слід відмовити в повному обсязі.

18.04.2019 через канцелярію суду комунальним підприємством Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78" подані пояснення, відповідно до яких аптечний заклад погоджується з доводами позивача щодо наявності у Тернопільської обласної ради прав власника на приміщення за адресою м. Тернопіль, вул. Руська,23 і як наслідок незаконності оскаржуваного рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15 березня 2007 року №314. Вважає, що правовою підставою належності майна територіальній громаді області є рішення Тернопільської обласної ради народних депутатів від 16 липня 1992 року "Про комунальну власність області". За цим рішенням до спільної власності територіальної громади області віднесено майно аптеки № 78. Враховуючи наведене, підтримує позовні вимоги Тернопільської обласної ради у повному обсязі та просить про їх задоволення.

Розгляд даного спору здійснювався із технічною фіксацією судового процесу в порядку ст.222 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши представлені докази, господарський суд встановив наступне.

05.11.1991 на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" та від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Згідно цього переліку до власності областей передано, зокрема, житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду, аптечні склади, магазини аптечні, інші місцеві підприємства, організації та установи, крім тих, що перебувають у відомчому підпорядкуванні.

Пунктом 3 вищевказаної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів.

Керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311, виконавчий комітет Тернопільської обласної Ради народних депутатів прийняв рішення №300 від 26.12.1991 "Питання розмежування майна між комунальною власністю області, районів і м. Тернополя", яким затвердив перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), встановивши, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Відповідно до затвердженого даним рішенням переліку майна до комунальної власності були передані зокрема, аптечні склади, аптечні магазини.

16.07.1992 Тернопільська обласна Рада народних депутатів ХХІ скликання прийняла рішення "Про комунальну власність області", яким затвердила перелік об`єктів комунальної власності області і передала їх в управління обласної державної адміністрації, передбачивши з цією метою в структурі адміністрації утворення відповідного органу. Цим рішенням встановлено, що комунальна власність області не може відчужуватися, передаватись в оренду, змінювати суб`єкта власності, використовуватись не за призначенням, перепрофільовуватись без згоди на те обласної Ради народних депутатів.

Відповідно до Переліку об`єктів комунальної власності області, що передаються в управління обласної державної адміністрації, до згаданого вище рішення, у розділі "Виробниче об`єднання Фармація" по м. Тернополю зазначено аптеку №78.

Державно-комунальна аптека №78, розташована у м. Тернопіль на вул. Руській, 23, за рішенням Тернопільської обласної Ради народних депутатів від 16.07.1992 включена до переліку об`єктів комунальної власності, що підтверджується довідкою Ради від 19.09.2000 № 11-538/22-19.

Із матеріалів справи слідує, що на підставі рішення Виконкому Тернопільської обласної ради народних депутатів від 28.02.1989 №54 "Про організацію обласного виробничого об`єднання "Фармація" з 01.03.1989 на базі ліквідованого аптечного управління облвиконкому створено обласне виробниче об`єднання "Фармація" із безпосереднім підпорядкуванням виконкому обласної Ради народних депутатів та затверджено його статут.

Відповідно до пункту 2 цього рішення обласному виробничому об`єднанню "Фармація" підпорядковано 16 центральних районних аптек, аптечну мережу міста Тернополя, обласний аптечний склад, контрольно-аналітичну лабораторію і майстерню по ремонту та виготовленню спеціального аптечного устаткування.

Наказом обласного Фонду комунального майна Тернопільської обласної ради народних депутатів від 17.12.1993 №51 "Про створення державно-комунальної аптеки № 78" утворено державно-комунальне підприємство аптеку № 78. Відповідно до пунктів 3 та 4 даного наказу обласному виробничому об`єднанню "Фармація" доручено провести до 01.01.1994 розподільчий баланс між обласним виробничим об`єднанням "Фармація" і ДК аптека № 78; забезпечити аптеку № 78 основними та обіговими засобами у відповідності з актами проведених інвентаризації та розподільчого балансу станом на 01.01.1994.

Розпорядженням голови Тернопільської обласної ради від 09.02.2008 №12 затверджено статут комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека № 78" у новій редакції, з якого вбачається, що комунальне підприємство Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека № 78" є правонаступником державно-комунальної аптеки № 78 м. Тернопіль. Власником і засновником аптеки є Тернопільська обласна рада. За статутом аптека є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області, управління яким здійснює Тернопільська обласна рада. Згідно з пунктом 3.1 статуту аптека для виконання статутних завдань має майно, яке є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області і належить їй на правах господарського відання.

15.03.2007 виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення №314 про оформлення права власності на нежитлове приміщення в м. Тернопіль по вул. Руська, 23, загальною площею 634,3 кв. м, за Тернопільською міською радою, на підставі якого 18.04.2007 державним реєстратором речових прав оформлено відповідне свідоцтво на право власності.

Зважаючи на те, що прийняте Тернопільською міською радою рішення від 15.03.2007 № 314 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою" порушує право власності Тернопільської обласної ради на нежитлове приміщення, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Дослідивши подані докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За змістом статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною першою статті 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (частина перша статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 № 311 відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" та від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається.

На підставі статей 32, 35 Закону України "Про власність", статті 7 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Постанови Верховної Ради України від 05 червня 1992 року № 2415- XII "Про внесення змін і доповнень до Постанови Верховної Ради України від 05 березня 1992 року "Про порядок введення в дію Закону України "Про Представника Президента України" 16.07.1992 Тернопільська обласна Рада народних депутатів прийняла рішення "Про комунальну власність області", пунктами 1 і 2 якого вирішено: затвердити перелік об`єктів комунальної власності області, що додається; встановити, що комунальна власність області не може відчужуватися, передаватись в оренду, змінювати суб`єкта власності, використовуватися не за призначенням, перепрофільовуватись без згоди на те обласної Ради народних депутатів.

Таким чином, на підставі рішення Тернопільської обласної Ради народних депутатів від 16.07.1992 "Про комунальну власність області" майно аптеки № 78, що розташована в м. Тернополі по вул. Руська 23, віднесено до спільної власності територіальної громади області.

Перебування спірного майна на балансі Комунального підприємства "Підприємство матеріально-технічного забезпечення Тернопільської міської ради" та передача останнім в оренду такого приміщення не підтверджує право власності територіальної громади м. Тернополя на вказане майно та не замінює правовстановлюючих документів.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічне положення закріплено у частині десятій статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Зі змісту зазначених норм вбачається, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства і визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Ураховуючи зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування прийнятого Тернопільською міською радою рішення від 15.03.2007 №314, а відтак і похідного від нього Свідоцтва про право власності Тернопільської міської ради серії САВ №051362 від 18.04.2007, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради.

Однак, при цьому слід врахувати, що за викладеними у цивільному законодавстві правилами, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

У даній справі, виконавчим комітетом Тернопільської міської ради подано письмову заяву б/н від 13.05.2019 (вх. № 8128 від 13.05.2019) про сплив позовної давності та застосування правових наслідків, які з цього випливають.

Позивач ніяких причин пропуску позовної давності не наводить.

Натомість, Тернопільська обласна рада письмово (обґрунтування щодо заявлених позовних вимог від 05.06.20 р. №07-654) та її представник у судовому засіданні 08.07.2020 року усно, вказують на те, що на вимоги про визнання права власності та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №314 від 15.03.2007 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою" позовна давність не поширюється.

Водночас, за твердженням позивача, початком перебігу строку позовної давності за вимогою про скасування Свідоцтва про право власності Тернопільської міської ради серії САВ №051362 від 18.04.2007, слід вважати 22.09.2017, а саме дату отримання позивачем листа від КП "Тернопільська обласна аптека №78" № 160 від 21.09.2017. Оскільки, саме з даного повідомлення Тернопільська обласна рада довідалася про наявність у Тернопільської міської ради оспорюваного свідоцтва то за цією вимогою строк позовної давності на звернення до суду триває та не є пропущеним.

У своїй постанові від 21.01.2020 Верховний Суд, вказівки якого в силу статті 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, зазначив про необхідність встановити момент, з якого у позивача була реальна можливість дізнатися про порушене право, дослідити обставини чи знала або могла знати про порушення своїх прав Тернопільська обласна рада.

З`ясовуючи початок перебігу строку позовної давності щодо позовних вимог у цій справі, з метою визначення правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України колегія суддів зважає на таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

У справі Dacia S.R.L. проти Молдови від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

В силу положень статті 261 ЦК України, позивач повинен довести той факт, що він не знав або не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих обставинах (визначене законодавством право отримувати публічну інформацію з державних реєстрів тощо), а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

З огляду на викладене, судом критично оцінюються посилання відповідачів на те, що Тернопільська обласна рада могла дізнатися про прийняття оспорюваного рішення ще з часу його оприлюднення на офіційному веб - сайті Тернопільської міської ради, тобто 15.08.2008.

Натомість, колегія суддів враховує, що Тернопільську обласну раду було залучено як належного позивача у судовій справі № 2-а-61/10/1970 за поданим у 2010 році адміністративним позовом до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання нечинними з моменту прийняття рішень в частині оформлення за Тернопільською міською радою права власності, зокрема, на приміщення спірної аптеки №78.

Саме, Тернопільська обласна рада, будучи позивачем по справі, подала 22.03.2010 року уточнення №07-426, відповідно до яких, серед інших, заявила позовну вимогу про визнання нечинним з моменту прийняття та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо оформлення права власності за Тернопільською міською радою на приміщення аптек, в тому числі КП "Тернопільська аптека №78".

Серед переліку рішень органу місцевого самоврядування, які наведені на сторінці 2 цих уточнень зазначено і рішення Виконкому ТМР №314 від 15.03.2007 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою".

З наведеного суд констатує, що принаймні станом на 22.03.2010 року Тернопільській обласній раді було відомо про прийняття відповідачем-1 оспорюваного рішення. Однак, позовну вимогу про його скасування до господарського суді, позивачем заявлено лише 21.02.2019 року.

Закриваючи провадження у справі № 2-а-61/10/1970 Тернопільський окружний адміністративний суд в ухвалі від 24.03.2010 року зазначив, що предметом спору у даній адміністративній справі є відновлення порушеного права позивача. а саме права власності на спірні приміщення аптек, що знаходяться у місті Тернополі. Тобто, у даному випадку існують правовідносини між Тернопільською обласною та Тернопільською міською радами як суб`єктами права власності на нерухоме майно, "... а тому даний спір повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства, шляхом визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради та визнання права власності за Тернопільською обласною радою".

Враховуючи наведене, суд зазначає, що станом на березень 2010 року Тернопільській обласній раді безумовно було відомо про порушення відповідачем її прав, та можливість їхнього поновлення, шляхом звернення до господарського суду з позовом про визнання права власності на спірне майно.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним Свідоцтва САВ №051362 від 18.04.2007 то суд приймає до уваги посилання позивача на те, що він фактично дізнався про його існування лише 22 вересня 2017 року.

Однак, у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами довідалася та могла довідатися у статті 261ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (п.п.7.10,7.11,7.25).

Аналогічний висновок був викладений і у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Верховний Суд України вказав на те, що порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, які містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

У пункті 2 рішення №314 від 15.03.2007, що оспорювалося Тернопільською обласною радою у окружному адміністративному суді в 2010 році, виконком Тернопільської міської ради доручив ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" видати свідоцтво про право власності на спірне приміщення. Ці відомості були відомі позивачу щонайменше з 22 березня 2010 року - дати подання уточнених позовних вимог в адміністративній справі.

Згідно до чинного на той час п.1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Саме у реєстраційних справах, що знаходились у БТІ, серед інших, містилися правовстановлювальні документи, що підтверджують права на нерухоме майно.

Під час судового розгляду адміністративної справи №2-а-61/09/1970 Тернопільським окружним адміністративним судом було залучено до участі у справі відповідачем -2 ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації".

Таким чином, Тернопільська обласна рада, знаючи про п.2 прийнятого Тернопільською міською радою рішення №314 від 15.03.2007, мала можливість отримати відповідні відомості щодо свідоцтва при розгляді адміністративної справи як від Тернопільської міської ради так і від бюро технічної інвентаризації в ході судового розгляду щонайменше у березні 2010 року.

Посилання позивача з даного приводу на клопотання в адміністративній справі від 22.03.2010 року №07-427 судом оцінюється критично, адже у ньому позивач клопотав про витребування у Тернопільської міської ради правовстановлювальних документів, що слугували підставою для прийняття рішення №314 від 15.03.2007, а не документів, які були оформлені на його виконання.

До того ж колегія суддів зважає на правову позицію, що міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.04.2018 по справі №917/927/17. Зокрема суд касаційної інстанції зазначив, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видані відповідні свідоцтва та дійсність яких може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано таке свідоцтво.

Із наведеного в сукупності суд констатує, що у позивача була реальна можливість дізнатися про порушення його прав органами місцевого самоврядування - відповідачами у справі ще у березні 2010 року. Однак, з відповідним позовом до суду Тернопільська обласна рада звернулася лише у лютому 2019 року, тобто з пропуском встановлено статтею 257 ЦК України трьохрічного строку.

Посилання Тернопільської обласної ради на те, що стосовно вимог про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та щодо позовів про визнання права власності не поширюється позовна давність спростовуються наведеними вище законодавчими приписами, положеннями статті 268 ЦК України та правовими позиціями, які викладені у постановах Верховного Суду України від 15.11.2017 у справі № 6-2304цс16, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 908/296/15-г.

Поряд із цим, суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу. Але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на нього покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Однак, у даній справі позивач жодних причин пропуску строку позовної давності не навів. З огляду на це, суд до спірних правовідносин застосовує наслідки спливу строку позовної давності та, з цих підстав, відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. ст.73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому колегія суддів зважає на висновки , що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 20, 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 10.07.2020.

Головуючий суддя О.В. Руденко

Судді Н.О. Андрусик

Н.В.Охотницька