ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
про відмову у видачі судового наказу
16.07.2020 Справа № 905/1281/20
Суддя Господарського суду Донецької області Хабарова М.В., розглянувши заяву Національного банку України про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецторг Трейд» 59 412,00 грн,
До Господарського суду Донецької області надійшла заява Національного банку України про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецторг Трейд» 59 412,00 грн, з яких: штраф за порушення строків заміни неякісного товару на якісний в гарантій період у розмірі 8 276,17 грн, штраф у розмірі 7% від вартості неякісного товару за прострочення строку заміни неякісного товару на якісний в гарантійний період понад 30 днів у розмірі 13 257,44 грн, штраф у розмірі 20% від вартості неякісного товару у розмірі 37 878,39 грн.
Заявлені вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецторг Трейд» умов договору №100998 від 07.03.2019, у зв`язку з поставкою неякісного товару, внаслідок чого позивачем нарахована штрафні санкції.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
За приписами ст. 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №6232 від 23.03.2017 у господарському та цивільному видах судочинства запроваджується можливість стягнення неоспорюваної заборгованості в порядку наказного провадження. Так, за заявою особи, якій належить право вимоги про стягнення неоспорюваної грошової заборгованості за письмовими договорами, яка не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд видає судовий наказ про стягнення заборгованості з боржника.
Зі змісту спірного Договору №100998 від 07.03.2019 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецторг Трейд» зобов`язалось протягом 2019 року поставити мішки інкасаторські в асортименті та кількості згідно з Додатком 1 цього Договору, а заявник - прийняти і оплатити цей товар.
Отже, зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецторг Трейд» не є грошовим, а заявлені до стягнення суми штрафу за своє правовою природою є санкцією за порушення умов щодо якості поставленого товару.
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Кваліфікуючими ознаками штрафу є:
а) можливість встановлення за майже будь-яке порушення зобов`язання: невиконання або неналежне виконання (порушення умов про кількість, якість товарів, робіт (послуг), виконання зобов`язання неналежним способом тощо).
б) обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Отже, стягнення штрафних санкцій є вимогою про застосування до винної особи відповідальності за порушення зобов`язань, тобто вчинення деліктної дії в правовідносинах сторін.
Суд зауважує, що при вирішенні спорів щодо стягнення штрафних санкцій потрібно, зокрема, з`ясувати: наявність зобов`язань у сторін, які регулюються умовами договору, узгодження сторонами застосування штрафних санкцій та їх розмір; наявність порушення учасником правочину обов`язків за договором; наявність правових підстав для застосування санкцій тощо.
Отже, вимоги про стягнення штрафних та компенсаційних санкцій потребують з`ясування певних фактів і не є безспірними вимогами.
Оскільки стягнення штрафу є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, які є предметом укладеного сторонами договору, тобто правовим наслідком деліктного вчинку сторони, враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження лише неоспорюваної заборгованості, суд приходить до висновку, що заявлені заявником вимоги про стягнення штрафу за поставку неякісного товару не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
Оскільки заявником не дотримано вимог ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку щодо відмови у видачі судового наказу.
При цьому, відповідно до положення ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.
Разом з тим, за приписами ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.
Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у порядку позовного провадження.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 150, 152, 153, 154, 232 Господарського процесуального кодексу України, суд
Ухвалу складено та підписано 16.07.2020.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням положень п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» та п.п. 17.5 п. 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.В. Хабарова