УХВАЛА

16 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/3438/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Банаська О. О. - головуючого, Васьковського О. В., Пєскова В. Г.

за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.

за участю представників:

АТ "Укрексімбанк": Лозовський В. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020

у складі колегії суддів: Отрюха Б. В. - головуючого, Грека Б. М., Остапенка О. М.

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.08.2019

у складі судді Івченко А. М.

у справі за заявою Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання результатів аукціону недійсними

за участю третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Універсальний торговий дім "Меркурій", 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Експериментально-виробничий центр "Фобос",

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор Енергогруп",

4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Астролябія",

5. Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіоніт Груп"

в межах справи № 910/3438/13

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Нафтогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Коммерс"

про банкрутство

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст і підстави наведених у заяві вимог

1. У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/3438/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Нафтогаз" (далі - ТОВ "Фактор Нафтогаз") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Коммерс" (далі -ТОВ "Фактор Коммерс", боржник) про банкрутство.

2. Постановою Господарського суду міста Києва від 20.10.2014 у справі № 910/3438/13 ТОВ "Фактор Коммерс" визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру у справі; вирішено інші процедурні питання.

3. 26.02.2019 Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві) звернулося до Господарського суду міста Києва в межах справи про банкрутство № 910/3438/13 з заявою про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна ТОВ "Фактор Коммерс", оформленого протоколом від 29.07.2015, в якій просить визнати недійсними результати аукціону, що відбувся 29.07.2015 з продажу земельної ділянки загальною площею 2,0499 га, кадастровий номер 322088200:03:001:0344, яка розташована: Гнідинська сільська рада, Бориспільський район, Київська область.

4. В обґрунтування заявлених вимог ГУ ДФС у м. Києві посилається на продаж арбітражним керуючим майна боржника з порушенням приписів частини третьої статті 58 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) щодо порядку оголошення та повідомлення про проведення торгів, що призвело до звуження кола потенційних покупців виставленого на продаж лоту, відповідно їх участі в аукціоні та реалізації лоту за більш високою ціною.

5. Нормативно-правовим обґрунтуванням поданої заяви ГУ ДФС у м. Києві визначено приписи статей 20, 49, 51, 55, 58, 59 Закону про банкрутство.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

6. У ТОВ "Фактор Коммерс" у власності перебувало майно, а саме: земельна ділянка загальною площею 2,0499 га, кадастровий номер 322088200:03:001:0344, яка розташована: Гнідинська сільська рада, Бориспільський район, Київська область.

7. 29.07.2015 вказану земельну ділянку було реалізовано на другому повторному аукціоні з продажу майна боржника за ціною в розмірі 61 916,24 грн.

8. Не погоджуючись з результатами цього аукціону ГУ ДФС у м. Києві, як кредитор по справі, звернулося до суду першої інстанції з заявою, яка є предметом цього судового розгляду, про визнання результатів аукціону, оформленого протоколом від 29.07.2015, недійсними.

9. Згідно з інформацією розміщеною на сайті ВГСУ, майно боржника, а саме: земельна ділянка загальною площею 2,0499 га, кадастровий номер 3:001:0344, яка розташована: Гнідинська сільська рада, Бориспільський район, Київська область, виставлялася на торги за початковою вартістю 940 494,12 грн, однак у зв`язку з відсутністю заявок на участь у першому та повторному аукціоні, вказане майно реалізовано за ціною в розмірі 61 916,24 грн.

10. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2019 заяву ГУ ДФС у м. Києві прийнято до розгляду в межах справи № 910/3438/13 про банкрутство ТОВ "Фактор Коммерс" та ухвалено здійснити її розгляд за правилам загального позовного провадження; відкрито провадження та призначено підготовче засідання у справі; залучено до участі у цій справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Універсальний торговий дім "Меркурій", Товариство з обмеженою відповідальністю "Експериментально-виробничий центр "Фобос", Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор Енергогруп", Товариство з обмеженою відповідальністю "Астролябія" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіоніт Груп".

11. 26.03.2019 до Господарського суду міста Києва від ліквідатора ТОВ "Фактор Коммерс" арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича надійшов відзив на заяву ГУ ДФС у м. Києві, в якому він просить викладені в цій заяві вимоги про визнання недійсними результатів аукціону задовольнити.

12. 27.03.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява ТОВ "Фактор Нафтогаз" про застосування позовної давності та відмову у задоволенні заявлених вимог ГУ ДФС у м. Києві в повному обсязі.

13. 24.04.2019 до суду першої інстанції від ТОВ "Універсальний торговий дім "Меркурій" надійшла заява про застосування позовної давності, в якій заявник просить застосувати до заявлених вимог ГУ ДФС у м. Києві наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні вимог цієї заяви.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

14. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 у справі № 910/3438/13 у задоволенні заяви ГУ ДФС у м. Києві про визнання результатів аукціону недійсними від 28.02.2019 відмовлено повністю.

15. Ухвала суду першої інстанції мотивована спливом позовної давності за вимогою ГУ ДФС у м. Києві про визнання результатів аукціону недійсними щодо застосування наслідків якої заявлено ТОВ "Фактор Нафтогаз" та ТОВ "Універсальний торговий дім "Меркурій", оскільки заява ГУ ДФС у м. Києві подана лише 28.02.2019, тоді як аукціон, результати якого оскаржує заявник, було проведено 29.07.2015.

16. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 у справі № 910/3438/13 залишено без змін з аналогічних підстав.

Короткий зміст вимог та підстав касаційної скарги

17. 03.03.2020 ГУ ДФС у м. Києві звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 та ухвалу Господарського суду міста Києва у справі № 910/3438/13, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення заяви про визнання недійсними результатів аукціону, який відбувся 29.07.2015.

18. Підставою касаційного оскарження судових рішень ГУ ДФС у м. Києві визначено неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 20, частини третьої статті 58 Закону про банкрутство у подібних правовідносинах, тобто приписи пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Щодо реалізації учасниками справи процесуальних прав

19. Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

20. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 ГПК України).

21. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 3, 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України).

22. За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

23. Окрім того, відповідно до частини першої статті 295 ГПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

24. Отже, учасник справи, який не є касатором, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право на подання письмового відзиву на касаційну скаргу іншого учасника справи (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 43/122).

25. Таке право реалізується учасником справи на протязі строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

26. Ухвалою Верховного Суду від 18.06.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 910/3438/13 за касаційною скаргою ГУ ДФС у м. Києві на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.08.2019; призначено її розгляд та повідомлено учасників справи про право на подання відзивів на касаційну скаргу.

27. Ця ухвала суду касаційної інстанції надіслана на адресу учасників справи рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення та була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 22.06.2020 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/89910753).

28. Інші судові рішення касаційного суду, зокрема пов`язані з рухом цієї справи, також були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

29. Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

30. У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

31. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

32. З урахуванням викладеного учасники справи мали достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України, зокрема і права на подання відзиву на касаційну скаргу.

33. Станом на момент розгляду касаційної скарги до суду касаційної інстанції будь-яких заяв, клопотань, пояснень щодо неможливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подання відзиву, власної позиції (пояснень тощо) щодо касаційної скарги, окрім клопотання ліквідатора ТОВ "Фактор Коммерс" арбітражного керуючого Реверука П. К. про розгляд справи за його відсутності, до суду не надходило.

34. 16.07.2020 в судове засідання з`явився представник АТ "Укрексімбанк", який надав пояснення у справі. Інші учасники справи право на участь у судовому засіданні, в тому числі в режимі відеоконференції відповідно до статті 197 ГПК України не реалізували.

35. Клопотань (заяв) про відкладення розгляду справи призначеного на 16.07.2020 від учасників справи не надходило.

36. Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

37. Крім того суд акцентує увагу на тому, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, яким статтю 197 ГПК України після частини третьої доповнено новою частиною (частиною четвертою) такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".

38. На реалізацію зазначених положень наказом Державної судової адміністрації України № 196 від 23.04.2020 затверджено "Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза приміщенням суду" яким передбачено, що учасники судового процесу беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

39. Таким чином, учасники справи не були позбавлені права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. При цьому суд враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

40. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

41. Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

42. Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

43. Із наявних матеріалів справи вбачається, що учасники справи, які не забезпечили своєї явки в судове засідання, не повідомляли про їх намір взяти участь у судовому засіданні, не зазначили причин, з урахуванням обставин послаблення протиепідемічних заходів, які безпосередньо перешкоджають їх участі в судовому засіданні безпосередньо або через представників, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів.

44. У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

45. У даному випадку участь представників сторін в судовому засіданні, призначеному ухвалою суду від 18.06.2020 на 16.07.2020 обов`язковою не визнавалась, про що безпосередньо доводилось до відома учасників справи у пункті 6 резолютивної частини згаданої ухвали суду.

46. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності решти представників учасників справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу (ГУ ДФС у м. Києві)

47. В обґрунтування доводів касаційної скарги ГУ ДФС у м. Києві посилається на порушення судами норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, зазначаючи, зокрема, таке:

- місцевим та апеляційним господарським судом при застосуванні позовної давності не враховано положення статті 20 Закону про банкрутство;

- оскільки підставою для визнання недійсним аукціону, який було укладено в процедурі банкрутства слугувала стаття 20 Закону про банкрутство, висновок суду про сплив до вимог ГУ ДФС у м. Києві позовної давності є безпідставним, позаяк, за твердженням касатора на такі вимоги позовна давність не поширюється.

Позиція Верховного Суду

48. Згідно із частиною першою статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

49. Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

50. Частиною третьою статті 3 ГПК України передбачено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

51. У рішенні ЄСПЛ у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

52. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "Дія 97 проти України" від 21.10.2010).

53. 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI "Про внесення змін до ГПК України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон від 15.01.2020 № 460-XI), яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження судових рішень.

54. Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

55. Із наявних матеріалів справи вбачається, що у цій справі ГУ ДФС у м. Києві з касаційною скаргою на постанову апеляційного господарського суду звернулось до Верховного Суду 03.03.2020, тобто після набрання чинності Закону від 15.01.2020 № 460-XI.

56. З урахуванням наведеного розгляд касаційної скарги ГУ ДФС у м. Києві здійснюється із застосуванням положень ГПК України у редакції чинній від 08.02.2020 (далі - ГПК України в редакції від 08.02.2020).

57. Частиною першою статті 300 ГПК України в редакції від 08.02.2020 передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

58. Згідно із пунктом 4 частини першої статті 287 ГПК України в редакції від 08.02.2020 учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали і постанови суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови суду апеляційної інстанції у справах про банкрутство (неплатоспроможність) у випадках, передбачених Законом про банкрутство.

59. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України у редакції від 08.02.2020 підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

60. Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

61. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

62. Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

63. Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

64. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України в редакції від 08.02.2020 скаржнику в касаційні скарзі необхідно навести норму права стосовно якої відсутній висновок Верховного Суду щодо її застосування, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає непогодження із ним.

65. У свою чергу суд касаційної інстанції під час з`ясування наявності права в скаржника на касаційний перегляд судових рішень з підстав наведених у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України має встановити: (1) зміст спірних правовідносин у справі та (2) наявність/відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування певної норми (норм) права у подібних правовідносинах.

66. Суд акцентує, що звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою скаржнику належить враховувати, що касаційний суд надає висновки саме щодо питань застосування тих чи інших правових норм в межах чітко визначених підстав касаційного оскарження.

67. Зі змісту касаційної скарги ГУ ДФС у м. Києві вбачається, що в якості підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на ухвалення судових рішень з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 20, частини третьої статті 58 Закону про банкрутство в аспекті поширення на спірні правовідносини позовної давності.

68. У справі, що розглядається предметом судового розгляду є заява ГУ ДФС у м. Києві про визнання недійсними результатів аукціону з реалізації майна боржника обґрунтована реалізацією арбітражним керуючим майна на цьому аукціоні з порушенням приписів частини третьої статті 58 Закону про банкрутство щодо порядку оголошення та повідомлення про проведення торгів.

69. Відмовляючи у задоволенні цієї заяви суди попередніх інстанцій погодившись із доводами ГУ ДФС у м. Києві щодо порушення порядку реалізації майна дійшли висновку про відсутність підстав для її задоволення у зв`язку зі спливом позовної давності на звернення з такими вимогами до суду.

70. Натомість скаржник вважає такі висновки суду першої та апеляційної інстанції помилковими, зробленими без урахування приписів статті 20 Закону про банкрутство відповідно до якої правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з підстави, зокрема, коли боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

71. Тобто, за твердженням скаржника, висновки судів зроблені без урахування приписів абзацу 5 частини першої статті 20 Закону про банкрутство, з урахуванням чого в якості підстави касаційного оскарження судових рішень в касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 20, частини третьої статті 58 Закону про банкрутство урахування яких мало б наслідком відсутність підстав для застосування позовної давності у справі.

72. Разом з тим, колегією судів касаційної інстанції встановлено, що 05.02.2019 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду розглянуто касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.11.2018 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 16.08.2018 у справі № 922/4336/13 за результатом чого ухвалено постанову про залишення без змін оскаржуваних судових рішень, якими відмовлено у задоволенні заяви ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна банкрута та спростування майнової дії боржника.

73. Предметом судового розгляду у справі № 922/4336/13 була заява ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна банкрута від 25.09.2014, укладеного між боржником та ТОВ "Компанія "Провентус" та спростування майнової дії боржника (продажу майна боржника у вигляді цілісного майнового комплексу в процедурі банкрутства) в порядку статті 20 Закону про банкрутство.

74. Заява ПАТ "УкрСиббанк" обґрунтована, зокрема, продажем майна боржника за цінами значно нижчими від ринкових.

75. Залишаючи без змін оскаржувані судові рішення місцевого та апеляційного господарського суду, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 05.02.2019 у справі № 922/4336/13 зроблено висновок, що приписи абзацу 5 частини першої статті 20 Закону про банкрутство не застосовуються як правові підстави для визнання недійсними публічних торгів (другого повторного аукціону) у ліквідаційній процедурі, оскільки в такому випадку спеціальними є положення статей 64-66 Закону про банкрутство, які надають право продажу майна боржника за справедливою ціною, визначеною в ході проведення аукціону. Відтак, суд касаційної інстанції погодився з правильністю висновків судів першої та апеляційної інстанцій про помилковість доводів ПАТ "УкрСиббанк" з посиланням на статтю 20 Закону про банкрутство про продаж майна боржника з другого повторного аукціону за заниженою вартістю, у порівнянні з ринковою вартістю автомобілів, які продані в ході проведення другого повторного аукціону 25.09.2014 за ціною 1 152 594, 15 грн, та необґрунтованість застосування до спірного аукціону положень статті 20 Закону, про банкрутство, оскільки переважному застосуванню щодо визначення справедливої (ринкової) ціни в даному випадку підлягають положення статей 64-66 цього Закону.

76. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає цей висновок суду касаційної правильним та у справі, що розглядається, не вважає за необхідне від нього відступати.

77. Отже, Верховний Суд вже викладав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та рішення суду апеляційної інстанції прийнято відповідно до такого висновку, позаяк приписи абзацу 5 частини першої статті 20 Закону про банкрутство не застосовуються як правові підстави для визнання недійсними публічних торгів (другого повторного аукціону) у ліквідаційній процедурі, а відтак посилання скаржника на непоширення на вимоги, обгрунтовані приписами статті 20 цього Закону, про визнання недійсними результатів аукціону позовної давності є безпідставними, а відтак посилання скаржника в якості підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі на приписи пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України є необґрунтованим.

78. Відповідно до пункту 4 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження якщо, зокрема, після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

79. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

80. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

81. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

82. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

83. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

84. Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

85. Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

86. Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

87. У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden").

88. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

89. З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України, оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 05.02.2019 у справі № 922/4336/13 викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі та суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 287, 296, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 у справі № 910/3438/13.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді О. В. Васьковський

В. Г. Пєсков