РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.07.2020Справа № 910/7564/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

до відповідача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про стягнення 684322,17 грн.,

Представники:

від позивача Олексієнко М.Г. (ордер)

від відповідача не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрнафта» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Шевченківський РВ ДВС Києва) про стягнення 684322,17 грн.

Позовні вимоги мотивовані такими обставинами. Під час проведення виконавчих дій Шевченківський РВ ДВС Києва у виконавчих провадженнях № 57982969 та № 57982950 стягнув з ПАТ «Укрнафта» 684322,17 грн. (виконавчий збір + витрати). За твердженням позивача, оскільки в судовому порядку скасовані постанови Шевченківського РВ ДВС Києва в частині стягнення виконавчих зборів і витрат, відпала підстава, на якій Шевченківський РВ ДВС Києва набув 684322,17 грн. (659124,13 грн. + 240,00 грн. (виконавче провадження № 57982969) + 24718,04 грн. + 240,00 грн. (виконавче провадження № 57982950), стягнених з ПАТ «Укрнафта» за цими постановами.

Суд своєю ухвалою від 02.06.2020 відкрив провадження у справі № 910/7564/20, постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі, зазначивши, що діяв у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчими документами і Законом України «Про виконавче провадження». Так, у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Тобто, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно віл здійснення дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

28 грудня 2018 року Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (Шевченківський РВ ДВС Києва/відповідач) відкрив виконавче провадження № 57982969.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження відповідач постановив стягнути з ПАТ «Укрнафта» виконавчий збір у розмірі 659124,13 грн. та витрати в розмірі 240,00 грн.

Виконавчий збір і витрати списані з рахунку ПАТ «Укрнафта» 04.01.2019.

10 січня 2019 року виконавчий збір переказано до Державного бюджету України, а витрати - на користь Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Окружний адміністративний суд міста Києва (рішення № 640/793/19 від 02.04.2019) визнав протиправною та скасував постанову Шевченківського РВ ДВС Києва в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 3939,58 грн. та витрат у розмірі 240,00 грн.

Шостий апеляційний адміністративний суд (постанова № 640/793/19 від 25.04.2019) залишив без змін рішення від 02.04.2019.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням № 640/793/19 від 04.06.2019 змінив рішення від 02.04.2019, визнав протиправною і скасував постанову Шевченківського РВ ДВС Києва № 57982969 від 28.12.2018 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 659124,13 грн. та витрат 240,00 грн. Це рішення набрало законної сили.

28 грудня 2018 року Шевченківський РВ ДВС Києва відкрив виконавче провадження № 57982950.

У цьому виконавчому провадженні 04.01.2019 з рахунку ПАТ «Укрнафта» списані 24718,04 грн. виконавчого збору і 240,00 грн. витрат.

11 січня 2019 року виконавчий збір переказано до Державного бюджету України, а витрати - на користь Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Окружний адміністративний суд міста Києва (рішення № 640/991/19 від 12.02.2019) визнав протиправною та скасував постанову Шевченківського РВ ДВС Києва в частині стягнення витрат у розмірі 240,00 грн. У частині неправомірності виконавчого збору позов ПАТ «Укрнафта» залишено без задоволення.

14 березня 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суду (постанова № 640/991/19) задовольнив апеляційну скаргу ПАТ «Укрнафта» на рішення від 12.02.2019 та ухвалив нову постанову про визнання протиправною і скасування постанови Шевченківського РВ ДВС Києва № 57982950 від 28.12.2018 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 24718,04 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції від 12.02.2019 залишено без змін.

Постанова апеляційного суду від 14.03.2019 набрала законної сили.

У зв`язку з наведеним, 26.6.2019 ПАТ «Укрнафта» звернулось до Шевченківського РВ ДВС Києва з заявою, в якій просило вжити заходів з повернення протиправно стягнених з ПАТ «Укрнафта» виконавчих зборів і витрат.

Зазначена заява ПАТ «Укрнафта» доставлена на адресу Шевченківського РВ ДВС Києва 01.07.2019.

Шевченківський РВ ДВС Києва кошти не повернув.

Відповідно до ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі № 910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тобто, саме обставини, встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Отже суди встановили, що Шевченківський РВ ДВС Києва у виконавчих провадженнях ВП № 57982969 і № 57982950 неправомірно стягнув з ПАТ «Укрнафта» виконавчі збори і витрати на суму 684322,17 грн. (659124,13 + 240,00) + (24 718,04 + 240,00).

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 зазначено, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стягнення суми надлишково стягнутої в межах виконавчого провадження має відбуватися саме на підставі норм статті 1212 Цивільного кодексу України.

Одночасно, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16, суд зазначає, що відповідачами у справах про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами є орган примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету.

Отже, за наявності підстав вважати кошти стягнуті в межах виконавчого провадження державним виконавцем такими, що стягнуті без належної правової підстави, відповідне їх повернення боржнику може здійснюватися лише за рахунок коштів державного бюджету через Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

У постанові Великої Палати Верховного Суду № 242/4741/16-ц від 27.11.2019 зазначено, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позов публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Стягнути з Державного бюджету України на користь публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (пров. Несторівський, 3-5, м. Київ, 04053, код 00135390) 684322,17 грн. безпідставно стягнутих коштів.

Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (вул. Саксаганського, 110, м. Київ, 04032, код 34967593) в дохід Державного бюджету України 10264,83 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України».

Повний текст рішення складено 22.07.2020.

Суддя С. А. Ковтун