РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2020Справа № 910/18342/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Соммельє"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА ФОРВАРДІНГ"

та Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни

про відшкодування збитків 1 339 972,27 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Соммельє" (далі - позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА ФОРВАРДІНГ" (далі - відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни (далі - відповідач-2) про відшкодування збитків 1 339 972,27 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.12.2019 позовну заяву залишено без руху, в порядку ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу час для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду.

20.01.2020 через загальний відділ діловодства надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи №910/18342/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 12.02.2020.

10.02.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА ФОРВАРДІНГ" надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про залишення позову без розгляду.

11.02.2020 від Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни надійшов відзив на позовну заяву.

12.02.2020 від Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни надійшло клопотання про виключення з числа відповідачів.

12.02.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Соммельє" подані додаткові пояснення по справі.

Протокольною ухвалою суду від 12.02.2020 судом відмовлено в задоволені клопотання про виключення з числа відповідачів, залишення позову без розгляду та заяви про залучення третьої особи. Судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 04.03.2020.

03.03.2020 від Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни надійшли пояснення по справі.

Протокольною ухвалою суду від 04.03.2020 суд на місці ухвалив продовжити строк підготовчого засідання на 30 днів та оголосив перерву в підготовчому судовому засіданні до 25.03.2020.

25.03.2020 року судове засідання з розгляду справи не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Лиськова М.О. на лікарняному.

31.03.2020 до суду позивачем подано відповідь на відзив.

01.04.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Соммельє" подані заперечення по справі.

16.04.2020 до суду від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 справу №910/18342/19 призначено до розгляду у судовому засіданні на 20.05.2020.

20.05.2020 представником позивача подані додаткові докази по справі.

20.05.2020 протокольною ухвалою суд відповідно до статті 185 ГПК України закрив підготовчого провадження та призначив справу № 910/18342/19 до судового розгляду по суті на 24.06.2020.

24.06.2020 судом оголошено перерву в судовому засіданні по суті на 08.07.2020.

08.07.2020 у судове засідання з розгляду справи по суті, з`явився представник відповідача 1 та представник відповідача 2, представник позивача в судове засідання не з`явився. Представник відповідача 1 та представник відповідача 2 заперечували щодо задоволення позову та просили суд відмовити в його задоволенні.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 08.07.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

01.03.2018 р. між ТОВ «Соммельє» (надалі Замовник, Позивач) та ТОВ «BIBA ФОРВАРДІНГ» (надалі Експедитор, Відповідач) був укладений Договір транспортного вантажних перевезень у міжнародному сполученні № RFF 004/02/2018.

Відповідно до умов вказаного Договору, Експедитор приймає на себе зобов`язання щодо виконання або організації виконання за рахунок Замовника складських- експедиторських послуг (логістичних послуг), пов`язаних з організацією перевезень вантажів у міжнародному сполученні, що визначаються Замовником у Заявці, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги, перераховані в заявці до Договору.

У відповідності до умов Договору, Позивач 22.08.2019 р. надав ТОВ «BIBA ФОРВАРДІНГ», про доставку вантажу із Латвія, м. Рига. вул. Лапени, 3 (JSC Latvijas balzams. lapenu 3. Riga. EV- 1013, Latvia) до України, 04071, м. Київ, пров. Електриків, 15.

У відповідності до 1.2 Договору Відповідачем-1, було залучено ФОП Отченаш А.В. (Відповідач-2) до виконання перевезень. Вказане залучення відбулось на підставі заявці від 01.10.19 р. но Договору № 01810/19 (договір був укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2).

Відповідачсм-2 було залучено перевізника «PRS COATRANSPORТІ, prevozi. d.o.o.» згідно до Договору № 01/10/19 від 01.10.2019 но заявці від 01.10.19 р.

04.10.2019 р. Відповідачем-1, шляхом падання на підписання Позивачу заявки № 10 від 04.10.2019 р. було підтверджено надання автотранспорту під завантаження для перевезення вантажу (а саме: ром Barcelo Blanco 37,5% Barcelo Dorado 37,5%, в загальній кількості 20736 штук, загальною вагою 20,2 тон брутто) із Латвія, м. Рига, вул. Лапени, З (JSC Latvijas balzams, lapenu 3. Riga, LV- 1013, Latvia) до Україна. 04071, м. Київ, пров. Електриків. 15.

Таким чином, 04.10.2019 р. Відповідачем-1 та Відповідачем-2 було забезпечено подання транспортного засобу під завантаження, а саме: Рено тягач НОМЕР_1 із причепом НОМЕР_3 , під керуванням водія: ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) паспорт НОМЕР_4 .

Ватаж було завантажено вантажовідправником на транспортний засіб перевізника (залученого експедитором Відповідачем-2), про що складено транспортну накладну у міжнародному сполученні (CMR) № 225 від 04.10.2019 р.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказує, що станом на 19.12.2019 р. вантаж до місця призначення не прибув, а його місцезнаходження та причини відсутності Відповідач-1 та Відповідач-2 пояснити не можуть, а тому ТОВ «Соммельс» вважає вказаний вантаж втраченим.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Згідно з приписами статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, перш за все потрібно з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому, слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (стаття 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).

Водночас необхідно враховувати, що можуть мати місце випадки, коли сторони перебувають у договірних відносинах, але заподіяння шкоди однією із сторін іншій стороні не пов`язане з виконанням зобов`язання, що випливає з цього договору. За таких обставин, незалежно від наявності договору, при вирішенні спору слід керуватися нормами ЦК України та ГК України щодо відшкодування позадоговірної шкоди.

Правильне розмежування підстав відповідальності необхідне ще й тому, що розмір відшкодування збитків, завданих кредиторові невиконанням або неналежним виконанням зобов`язань за договором, може бути обмеженим (стаття 225 Господарського кодексу України), а при відшкодуванні позадоговірної шкоди, остання підлягає стягненню у повному обсязі (стаття 1166 Цивільного кодексу України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності потрібне також тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов`язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України). Однак щодо зобов`язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 Цивільного кодексу України).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто, мають бути прямими.

Таким чином, і цивільне, і господарське законодавство передбачає стягнення збитків з порушника в силу закону. Тобто незалежно від того, передбачено таке стягнення умовами договору чи ні. Сторона, чиї права порушено, має право розраховувати на відшкодування збитків на підставі: ст. ст. 16, 623 Цивільного кодексу України; ст.ст. 20, 216, 224 Господарського кодексу України. Як зазначено в ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України, один із принципів господарсько-правової відповідальності полягає в тому, що потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження з цього приводу в договорі. Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України до збитків належать: витрати, здійснені уповноваженою стороною, втрата або пошкодження майна, а також неотриманні доходи.

Статтею 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Виходячи зі змісту наведених норм перевізник є таким учасником процесу перевезення вантажів, функціональне призначення якого полягає у наданні транспортної послуги - переміщення продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання.

Правовий статус перевізника характеризує те, що він є суб`єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий у відповідних транспортних документах.

В той же час, згідно зі ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

За змістом частини 1 статті 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

У частині 4 цієї статті вказано, що допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Статтею 316 Господарського кодексу України визначено, що за договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Отже, транспортне експедирування є видом господарської діяльності, спрямованої на організацію процесу перевезення вантажів. Експедитор є таким суб`єктом господарювання, функціональне призначення якого полягає в організації та сприянні здійсненню процесу вантажів. Експедитором може бути, як суб`єкт господарювання (транспортно-експедиційна організація), так і безпосередньо перевізник. Транспортне експедирування - це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях.

Основні умови здійснення транспортно-експедиційного обслуговування зовнішньоторговельних і транзитних вантажів визначено у Законі України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відносини учасників транспортно-експедиторської діяльності встановлюються на основі договорів. Учасники цієї діяльності вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству.

Крім того, з аналізу частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України випливає, що за предметом договори транспортного експедирування поділяються на договори з виконання послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу, договори з організації виконання таких послуг, а також договори, у яких обов`язки експедитора мають одночасно виконавчий та організаційний характер.

При цьому можливим є укладення різних видів договору транспортного експедирування в залежності від обсягу зобов`язань експедитора. Зокрема, сторони можуть укласти договір про транспортно-експедиційне забезпечення доставки вантажу одержувачу, договір про транспортно-експедиційне забезпечення завезення (вивезення) вантажів на станції залізниць, у порти (на пристані) та аеропорти, а також договір про окремі транспортно-експедиційні операції та послуги.

Статтею 932 Цивільного кодексу України передбачено, що експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що України приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно з листом Міністерства закордонних справ України від 16.05.2017 № 72/14-612/1-1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17.05.2007 року.

Частина 1 статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція) передбачає, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Враховуючи, що даний спір виник з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач організовував перевезення ввіреного йому позивачем вантажу з території іншої держави на територію України, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції.

Для цілей цієї Конвенції, перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди (стаття 3 Конвенції).

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 4.6 Договору № RFF 004/02/2018 від 01.03.2018 р„ у разі повної або часткової втрати, нестачі, псування, пошкодження або знищення ватажу, що відбулося в проміжок часу між прийняттям ватажу для його перевезення і його здачею вантажоодержувачу Експедитор відшкодовує Замовнику вартість такого ватажу.

У відповідності до ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України, Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення ватажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди.

У відповідності до п.1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками (фактичною шкодою) є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

У зв`язку із тим, що алкогольні напої є підакцизним товаром, вказані товари були марковані за рахунок ТОВ «Соммельє» (Позивача), (експортна митна декларація ПАЇ25020/2019/081313 від 03.07.2019 р.), що збільшує їх фактичну вартість на суму акцизного податку.

У відповідності до п. 30 Постанови Кабінету Міністрів України № 1251 від 27 грудня 2010 р. «Про затвердження Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного подачку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів», у разі не ввезення готової маркованої продукції з об`єктивних причин або неможливосі і повернення пошкоджених марок, вартість марок та акцизний податок в такому разі не відшкодовуються.

Таким чином, у відповідності до супровідних документів на товар, що експедирувався Відповідачем-1 та Відповідачсм-2, вартість вантажу (розмір фактичної шкоди/матеріальних збитків) включає в себе:

Вартість товару згідно рre-інвойсу (вартість по інвойсу) вартість акцизних марок,

суму сплаченого акцизного податку

вартість комплексного митного оформлення тимчасового експорту акцизних марок за межі митної території України.

вартість доставки марок акцизного податку до місцезнаходження товару, з мстою їх подальшого наклеювання на товар.

У відповідності до рre-інвойсу № FVD - 100419-1 від 10.04.2019 р. вартість товару становить 31 449,60 доларів США.

Згідно п.2 ст. 533 Цивільного Кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Рre-інвойс № FVD - 100419-1 від 10.04.2019 р. був сплачений Позивачем 25.04.2019 платіжним дорученням в іноземній валюті № 0408004.

За курсом НБУ на 25.04.2019 31 449,60 доларів США складало 836 244 три. 86 коп.

Відповідно до Меморіального ордеру №0425BGWLUA від 25.04.2019 р. при оплаті вказаного інвойсу ТОВ «Соммсльс» було сплачено 664 гри. 86 коп. комісії за міжнародний переказ.

Відповідно до Заяви-розрахунку на придбання марок акцизного податку для маркування алкогольних напоїв №1425 від 12.06.2019. була сплачена сума акцизного податку у розмірі 493620 гри, 48 коп., а також оплачено виготовлення марок акцизного податку у розмірі 3 993 гри,75 коп.

Вартість комплексного митного оформлення акцизних марок, якими була маркована вказана продукція склала 3000,00 гри. що підтверджується Актом здачі- прийняття робіт №сс.-0000359 від 10.07.2019 р.

Вартість перевезення (доставки) акцизних марок до місцезнаходження товару, з метою їх подальшого наклеювання на товар становить 2448 гри. 32 коп.. (відповідно до Акту № 10057344 від 08.07.19 р. про приймання виконаних робіт (наданих послуг).

Заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування 1 339 972 грн. 72 коп. товару є обґрунтованими, документально підтвердженими і тому підлягають задоволенню.

Водночас, суд не погоджується з твердженням Відповідача 1, що відповідно до п. 4.7.3 Договору транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні RFF№004/02/2018 від 01.03.2018 року (надалі - Договір експедирування), у Відповідача 1 виключається відповідальність за втрату вантажу.

Так, відповідно до Відповідно до ст. 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Стаття 134 Статуту автомобільного транспорту УРСР передбачає звільнення перевізника від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу в разі, коли:

а) вантаж прибув у справному автомобілі (контейнері) за справними пломбами вантажовідправника, а штучний вантаж - з справними захисною маркіровкою, бандеролями, пломбами вантажовідправника або виготовлювача; б) недостача, псування або пошкодження сталися внаслідок природних причин, зв`язаних з перевезенням вантажу на відкритому рухомому складі; в) вантаж перевозився у супроводі експедитора вантажовідправника (вантажоодержувача); г) недостача вантажу не перевищує норм природних втрат.

У зазначених випадках автотранспортне підприємство або організація несе відповідальність за незбереження вантажу, якщо пред`явник претензії доведе, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталися з вини автотранспортного підприємства або організації.

Крім того, Відповідач 1 посилається на той факт, що вантаж Позивача було викрадено, тож Відповідач 1 не несе відповідальність за збитки спричиненні розкраданням на транспорті (п. 4.7.3 Договору експедирування).

Проте, відповідно до Постанови ВГС України від 07.11.2007 року № 22/406, - «Посилання відповідача на те, що обставини крадіжки вантажу згідно з нормами чинного законодавства виключають його відповідальність, є безпідставними, оскільки норми як ГК України, так і ЦК України в правовому регулюванні перевезення вантажів не передбачають поняття "крадіжка", а лише -"втрата", "нестача" вантажу. Отже, при визначенні стану виконання договору перевезення вантажу є підстави застосовувати поняття "крадіжка" лише для зазначення причини втрати, нестачі вантажу».

Варто звернути увагу, що твердження Відповідача 1 про те, що Договором експедирування не передбачено відповідальності останнього за поставку (розкрадання, псування, нестачу вантажу), не відповідає дійсності, адже відповідно до п. 2.1.9. Договору експедирування Відповідач 1 зобов`язаний забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі в пункті призначення уповноваженій особі вантажоодержувачу. Відтак, за п. 4.7.3 Договору експедирування, посилання Відповідача 1 суперечить п. 2.1.9 Договору експедирування, чим останній підтверджує порушення ним зобов`язань за вказаним Договором.

Щодо заявки на перевезення № 10 від 04.102019 року

Відповідач 1 заперечуючи проти позову у відзиві вказує, що не отримував від Позивача заявки на перевезення до моменту перевезення вантажу Позивача.

Проте, суд зауважує, що в матеріалах справи знаходиться копія заявки на перевезення № 10 від 04.102019 року, в які міститься підпис уповноваженого представника Відповідача 1 та печатка, що свідчить про отримання такої заявки на перевезення Відповідачем 1.

Твердження Відповідача 1 щодо відсутності повноважень щодо контролю перевезення вантажу та наявності розбіжностей в товаро-супровідних документах суперечить наступному:

По-перше, відповідно до п. 1.2. Договору експедирування, - Експедитор, на виконання даного Договору, за дорученням та за Рахунок Замовника укладає договори з необхідними учасниками транспортного процесу для забезпечення оптимального транспортного обслуговування та перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та/або іноземних держав.

Таким чином, на підставі Договору експедирування, між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладеного договір про надання послуг з транспортного-експедиторського обслуговування №01/10/19 від 01.10.2019 року та підписано між відповідачами заявку, що додається.

По-друге, відповідно до п. 1.3. Договору експедирування, - Експедитор, з метою оптимізації руху матеріальних потоків від вантажовідправника до вантажоодержувача та досягнення при цьому мінімального рівня витрат, здійснює всі необхідні роботи, оформляє необхідну документацію, забезпечує розсилання документів зацікавленим учасникам транспортного процесу, здійснює необхідні розрахунки з учасниками транспортного процесу.

Відповідно до наданої Відповідачем 1 у своєму відзиві заяви про вчинення злочину від імені Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни від 30.10.2019 року. Відповідачем 2 зазначається, що між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено відповідний договір перевезення, крім того між Відповідачем 2 та перевізником PRS COATRANSPORTI, prevozi, d.o.o. Таким чином, Відповідач 1 заперечує виконання зі свого боку умов п. 1.2 та 1.3. Договору експедирування в той же час надаючи докази виконання таких умов Договору.

Крім того, відповідно до Договору про надання транспортного обслуговування № 01/10/19 від 01.10.2019 року укладеного між Відповідачем 2 та Перевізником PRS COANTRANSPORTI, prevozi d.o.o., Відповідач 2 (Експедитор за Договором), згідно з п.1.1. Договору, - замовляє, а PRS COANTRANSPORTI prevozi d.o.o. (Перевізник за Договором) зобов`язується надати послуги з організації та здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньодержавному та міжнародному сполученні.

Відповідно до п.1.2. Договору про надання транспортного обслуговування № 01/10/19 від 01.10.2019 року, послуги на перевезення надаються відповідно до узгодженого «Замовлення не перевезення».

Так, до матеріалів справи надаються як копія Договору про надання транспортного обслуговування № 01/10/19 від 01.10.2019 року, так і копія Заявки на перевезення, з яких вбачається, що саме Відповідачем 2 було залучено та доручено здійснити перевезення вантажу Позивача, який було втрачено після передання такого вантажу Перевізнику PRS COANTRANSPORTI, prevozi d.o.o.

У своєму відзиві на позовну заяву, Відповідач 1 зазначає, про невідповідність, певні неточності в товарно-супровідних документах, що на думку Відповідача 1 звільняє від відповідальності за втрату товару Відповідача 1 та Відповідача 2. Однак, відповідно до п. 2.1. Договору про надання транспортного обслуговування № 01/10/19 від 01.10.2019 року, до обов`язків Експедитора, тобто Відповідача 2 належить:

Надання вантажів до перевезення, відповідно до заявки;

Повідомляти Перевізника про необхідність перевезення шляхом направлення «Замовлення на перевезення» факсимільним зв`язком;

Забезпечення оформлення товарно-супровідних документів необхідних для здійснення міжнародного перевезення;

Організувати завантаження транспортного засобу;

Надання інструкцій про наступні дії перевізника (водія) у разі виникнення перешкод до виконання замовлення.

Таким чином, відповідно до умов договорів між Позивачем та Відповідачем 1 RFF№004/02/2018 від 01.03.2018 року, та між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 № 01/10/19 від 01.10.2019 року, відповідальність за оформлення товарно-супровідних документів та перевезення вантажу покладається виключно на Відповідачів у даній справі.

Відтак, твердження Відповідача 1 про те, що заявки на перевезення товару, а отже замовлення виконання умов Договору RFF№004/02/2018 від 01.03.2018 року не відповідає дійсності, виходячи з заяви направленої Відповідачем 2 до поліції міста Рига, що підтверджує фактичне виконання договірних умов як Відповідачем 1, так і Відповідачем 2 щодо перевезення вантажу Позивача з порушенням взятих на себе зобов`язань.

Щодо обов`язку Позивача контролювати процес завантаження товару та оформлення товарно-супровідних документів

Позицію Відповідача 1 щодо того, що Позивач, як власник вантажу мав самостійно або через представника вантажовідправника контролювати процес завантаження, документального оформлення та відправлення вантажу, Позивач вважає безпідставною, необгрунтованою та такою, що не стосується суті спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.1. Договору RFF№004/02/2018 від 01.03.2018 року, до обов`язків Відповідача 1 віднесено:

Організацію перевезення вантажу Позивача відповідними видами транспорту, для чого укладати договори перевезення, керуючись Заявкою (дорученням) Замовника і за його рахунок, представляти інтереси Позивача протягом усього часу здійснення перевезення вантажу від пунктів відправлення до пунктів призначення.

Погодити з учасниками транспортного процесу маршрути перевезення вантажу.

Повідомити Позивача про неповноту отриманої інформації і документів і вимагати надання необхідних документів та додаткової інформації.

Організувати укладення Позивачем договорів митного оформлення вантажу та зберігання вантажу на митно-ліцензійному складі, представляти інтереси Позивача в процесі їх виконання.

Своєчасно інформувати Позивача про завантаження, переміщення та прибуття вантажу.

Забезпечити збереження товару з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі його у пункті призначення уповноваженій особі вантажоодержувача.

Відповідно до п. 2.1. Договору про надання транспортного обслуговування № 01/10/19 від 01.10.2019 року укладеного між Відповідачем 2 та PRS COANTRANSPORTI prevozi d.o.o. вказані Відповідачем 1 обов`язки було покладено на Відповідача 2, а саме:

Надання вантажів до перевезення, відповідно до заявки;

Забезпечення оформлення товарно-супровідних документів необхідних для здійснення міжнародного перевезення;

Організувати завантаження транспортного засобу;

Надання інструкцій про наступні дії перевізника (водія) у разі виникнення перешкод до виконання замовлення.

Отже, виходячи з положень вказаних договір перевезення вантажу, базис поставки та умови договору поставки товару не мають жодного відношення до відповідальності за втрату товару під час перевезення. Натомість зазначене Відповідачем 1 у відзиві на позов підтверджує процесуальний статус належного Позивача як власника втраченого вантажу у зв`язку з невиконанням обов`язків Відповідача 1 та Відповідачем 2 взятих на себе за відповідними договорами перевезення вантажу (втраченого товару)/експедиційного супроводу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

При цьому, у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Дослідивши заперечення відповідача 1 та відповідача 2, викладені у запереченнях проти позовних вимог, суд вважає їх безпідставними та до уваги не приймає, оскільки вони суперечать матеріалам справи та не спростовують зазначених вище висновків суду.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних обставин суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА ФОРВАРДІНГ" (вул. Кулібіна, буд. 4/2, оф. 7, м. Київ, 03062; ) та Фізичної особи-підприємця Отченаш Анжеліки Віталіївни ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_5 ) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Соммельє" (пров. Електриків, буд. 15, м. Київ, 04071, ) відшкодування збитків у розмірі 1 339 972 грн. 27 коп. та 20 099 грн.58 коп. судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 16.07.2020

Суддя М.О. Лиськов