РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2020Справа № 910/18419/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н"

вул. Спаська, буд. 75А/1, м. Миколаїв, 54001

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ 1,01001

про визнання Кредитного Договору недійсним

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач) про визнання недійсним Кредитного Договору №4С16093Г від 26.10.2016.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідач, як недобросовісна сторона оспорюваного правочину, навмисно, з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля ПАТ КБ "Приватбанк", ініційованої Національним банком України, ввів в оману позивача про існування у Банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями Боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав позивача до укладення з відповідачем пов`язаних між собою Кредитного Договору №4С16093Г від 26.10.2016 та договорів поруки. Відсутність документів, що підтверджують наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для позивача активів має істотне значення при укладанні кредитного договору та договорів поруки, в тому числі й оспорюваного, та підтверджують факт омани позивача, адже якщо б позивач на момент укладення правочинів знав про відсутність даних забезпечень, він не укладав би таких правочинів. За таких обставин, позивач просить суд визнати договір поруки недійсним на підставі статі 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 910/18419/19 від 26.12.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" залишено без руху.

20.01.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" надійшли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 26.12.2019.

Ухвалою Господарського суду від 27.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду , відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26.02.2020.

13.02.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" надійшло клопотання про витребування доказів.

Протокольною ухвалою від 26.02.2020 суд ухвалив відмовити в задоволенні клопотання про витребування доказів та оголосити перерву в підготовчому судовому засіданні до 18.03.2020.

17.03.2020 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

18.03.2020 у судове засідання представники сторін не з`явилися, судом відкладено розгляд справи на 22.04.2020.

22.04.2020 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

22.04.2020 у судове засідання представники сторін не з`явилися, судом відкладено розгляд справи на 13.05.2020.

13.05.2020 у судове засідання представники сторін не з`явилися, судом відкладено розгляд справи на 17.06.2020.

17.06.2020 представником відповідача подані письмові пояснення по справі.

17.06.2020 у судове засідання з`явився представник відповідача. Протокольною ухвалою суду від 17.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 08.07.2020.

В судове засідання 08.07.2020 представник позивача не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

26.10.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" (позичальник) та публічними акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (банк) укладено кредитний договір №4С16093Г, згідно якого товариство "Старт-Н" отримало кошти у розмірі 4 600 000 000,00 грн.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" та ПАТ КБ Приватбанк" укладено такі договори поруки в забезпечення виконання таких осіб перед КБ Приватбанк":

- договір поруки №4Д12355/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Донмас" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитними договорами ТОВ "Донмас" №4Д12355И від 10.12.2012р., №4М13105И від 19.06.2013 р. (надалі "первісний ккредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір поруки №4К15088/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Капітал Ойл" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Капітал Ойл" №4К15088И від 17.12.2015 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір поруки №4М14377И/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Магнат Груп" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Магнат Груп" №4М14377И від 15.12.2014 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір Поруки №4М15101И/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Максі В" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Максі В" №4М15101И від 18.12.2015 р. (надалі "первісний Кредитний договір" "кредитний Договір старого боржника"),

- договір поруки №4М15105И/П від 26.10.2016р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Масбен" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Масбен" №4М15105И від 25.12.2015 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір поруки №4012401И/П від 26.10.2016р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Ост- Торг" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Ост-Торг" №4012401И від 26.12.2012 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір поруки №4С15084И/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Сегмент Ойл" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Сегмент Ойл" №4С15084И від 16.12.2015 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір поруки №4Т15114И/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання TOB "Т-Альфа" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Т-Альфа" №4Т15114И від 16.12.2015 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника"),

- договір поруки №4Ш15112И/П від 26.10.2016 р. в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "Шкодер-С" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") за кредитним договором ТОВ "Шкодер- С" №4Ш15112И від 16.12.2015 р. (надалі "первісний кредитний договір" "кредитний договір старого боржника").

Позивач стверджує, що кредитний договір №4С16093Г від 26.10.2016 року укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема таким, що вчинений під впливом введення в оману, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 ЦК України, виходячи із наступних обставин.

Як зазначено позивачем, протягом 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" здійснювало господарську діяльність із реалізації паливо-мастильних матеріалів на території м. Миколаєва та Миколаївської області. В операційному управлінні товариства перебували 34 авто-заправні станції. Наявна мережа автозаправних станції охоплювала всю територію Миколаївської області, у тому числі в найбільших містах регіону. Товариство мало численні господарські зв`язки із різними організаціями та установами. Товариством відкрито рахунки у публічному акціонерному товаристві КБ "Приватбанк", у тому числі рахунки для заробітної плати працівників.

З тверджень позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н", ПАТ КБ "Приватбанк" володіючи повною фінансовою інформацією про товариство, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію, щодо можливості участі ТОВ "Старт-Н" у процедурі "трансформації" кредитного портфеля ПАТ КБ "Приватбанк". Така процедура, зі слів співробітників Банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16 №323/БТ, ПАТ КБ "Приватбанк" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.

При цьому, за твердженнями позивача, ПАТ КБ "Приватбанк" наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше, такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ "Приватбанк".

Таким чином, дії позивача із отримання кредитних коштів по кредитному договору №4С16093Г від 26.10.2016 року були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації зазначеного плану "трансформації" кредитного портфелю Банку, ініційованого НБУ.

На виконання такого плану представники ПАТ "КБ Приватбанк" та компанії позивача погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між позивачем та банком 26.10.2016 р. укладено кредитний договір №4С16093Г, та договори поруки: №4Д12355/П від 26.10.2016 р., №4К15088/П від 26.10.2016 р., №4М14377И/П від 26.10.2016 р., №4М15101И/П від 26.10.2016 р., №4М15105И/П від 26.10.2016р., №4О12401И/П від 26.10.2016р., №4С15084И/П від 26.10.2016 р., №4Т15114И/П від 26.10.2016 р., №4Ш15112И/П від 26.10.2016 р.

Як стверджує позивач, обов`язковою умовою на якій наполягало товариство було набуття ТОВ "Старт-Н" права власності на активи, що забезпечували зобов`язання "старих" боржників перед банком.

Так, на виконання вищезазначених домовленостей згідно плану "трансформації" 26.10.2016 між Банком та ТОВ "Старт-Н" було укладено договори поруки від 26.10.2016 перелічені вище.

За твердженнями позивача, ТОВ "Старт-Н", як поручитель, виконав зобов`язання:

- ТОВ "Донмас" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Донмас" №4Д12355И від 10.12.2012р., сплативши 638 858 115,38 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2276 від 28.10.2016р.; кредитним договором ТОВ "Донмас" №4М13105И від 19.06.2013 р., сплативши 32 112 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2277 від 28.10.2016 р.;

- ТОВ "Капітал Ойл" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Капітал Ойл" №4К15088И від 17.12.2015р., сплативши 680 679 643,98 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2278 від 28.10.2016р.,

- ТОВ "Магнат Груп" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Магнат Груп" №4М14377И від 15.12.2014 р., сплативши 44 556 415,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2279 від 28.10.2016р.;

- ТОВ "Максі В" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Максі В" №4М15101И від 18.12.2015 р. сплативши 1 124 986 094,44 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2280 від 28.10.2016р.;

- ТОВ "Масбен" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Масбен" №4М15105И від 25.12.2015 р., сплативши 886 261 270,1 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2281 від 28.10.2016 р.;

- ТОВ "Ост-Торг" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Ост-Торг" №4012401И від 26.12.2012 р., сплативши 162 992 721,72 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2282 від 28.10.2016р.;

ТОВ "Сегмент Ойл" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Сегмент Ойл" №4С15084И від 16.12.2015р., сплативши 629 459 764,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2283 від 28.10.2016р.;

ТОВ "T-Альфа" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "T-Альфа" №4Т15114И від 16.12.2015р., сплативши 111 595 555,43 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2284 від 28.10.2016р.,

ТОВ "Шкодер-С" "старий" боржник", за кредитним договором ТОВ "Шкодер-С" №4Ш15112И від 16.12.2015р., сплативши 123 718 376,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2285 від 28.10.2016р.

Загальна сума з повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами боржників, яка була погашена товариством з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" перед ПАТ КБ "Приватбанк" за вищевказаними договорами поруки становить 4 435 219 957,42 грн.

Після завершення процесу переоформлення боргів боржників перед Банком, Рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р. ПАТ КБ "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, у результаті чого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" ПАТ КБ "Приватбанк" перейшов у власність Держави, при цьому зобов`язання банку, щодо передання товариству позивача документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників банком не виконані, документи товариству не передані.

Протягом періоду з 2017 р. по 2018 р. ТОВ "Старт-Н" намагалося у судовому порядку отримати зазначені документи від банку, проте як виявилося та встановлено судовим рішеннями (справи: №910/18699/17, №910/15929/17, №910/1028/18, №910/22968/17, №910/1029/18, №910/22068/17, №910/226/18, №910/22799/17, №910/22798/17), банк і не був зобов`язаний передавати такі документи Товариству, хоча саме отримання згаданих документів і було метою укладення кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016 р. та договорів поруки: №4Д12355/П від 26.10.2016 р., №4К15088/П від 26.10.2016 р., №4М14377И/П від 26.10.2016 р., №4М15101И/П від 26.10.2016 р., №4М15105И/П від 26.10.2016р., №4О12401И/П від 26.10.2016р., №4С15084И/П від 26.10.2016 р., №4Т15114И/П від 26.10.2016 р., №4Ш15112И/П від 26.10.2016 р.

У зв`язку з тривалим невиконанням банком умов п.8 та п. 10 договорів поруки, позивач вважає, що банк не мав на меті передати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для товариства активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання ТОВ "Старт-Н" укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану "трансформації" (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів ТОВ "Старт-Н" в оману, щодо істотних умов договору.

Заперечуючи проти позову, банк під час судових засідань та у своєму відзиві зазначив, що всі наведені вище твердження та обґрунтування позивача не відповідають дійсності та приписам чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу № 5 від 24.10.2016 загальних зборів учасників ТОВ "Старт-Н", а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти кредитний договір з ПАТ КБ "Приватбанк" на суму 4 600 000 000,00 грн.

Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність Позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.

Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності товариства.

Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 21.10.2016 та заявки на отримання кредиту від 21.10.2016, що були надані ТОВ "Старт-Н" на адресу банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який Позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі №4С16093Г від 26.10.2016 р, а саме в п. А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваних позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 558 ЦК України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Відповідно до частини 3 статті 556 ЦК України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Це додатково підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Таким чином, Товариство помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору №4С16093Г від 26.10.2016 р., вважаючи його наслідком необхідність укладення договорів поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договорів поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627ЦК України.

Таким чином, твердження позивача про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України."

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Керуючись вказаним, беручи до уваги вказані вище обставини, суд дійшов висновку, що Товариством належними та допустимими доказами не доведено наявності умов, які є обов`язковими для визнання договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України, а тому позов не підлягає задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Очевидно, що дії позивача, який уклав спірний договір застави, а згодом пред`являє позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору) і є недобросовісним.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати з урахуванням положень статті 129 ГПК України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАРТ-Н" до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про визнання недійсним кредитного договору - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 13.07.2020

Суддя М.О. Лиськов