ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2020 р. Справа№ 910/13145/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Огірко А.О.

За участю представників учасників процесу:

від позивача: адвокат Кліндухов П.В. - за довіреністю б/н від 15.01.2020;

від відповідача: адвокат Половінкін О.В. - за довіреністю № 64 від 20.12.2019.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 (суддя Грєхова О.А., повний текст рішення складено 27.12.2019)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс", м. Київ

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", м. Київ

про визнання недійсним одностороннього правочину та визнання за позивачем права

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

23.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" (надалі/ТОВ "СЛ-Плюс"/позивач/скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (надалі - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину та визнання за позивачем права.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що незважаючи на належне виконання позивачем умов Договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 від 01.12.2017, укладеного між сторонами, відповідачем направлено позивачу Лист № 053/05-3057 від 04.09.2019, яким повідомлено про дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку, який за доводами позивача є правочином та підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 (суддя Грєхова О.А., повний текст рішення складено 27.12.2019) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення прийнято з посиланням на ст.ст. 55, 64 Конституції України, ст.ст. 13, 67, 74, 76-77, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст.ст. 3, 6, 11, 13-16, 202-204, 207, 215, 626-628, 651 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та мотивоване тим, що доводи позивача стосовно належного виконання умов Договору ТОВ "СЛ-Плюс" та відповідно відсутності у позивача права на одностороннє розірвання Договору спростовуються встановленими фактичними обставинами справи, у зв`язку з чим, вимоги позивача про визнання недійсним вчиненого відповідачем одностороннього правочину, оформленого повідомленням від 06.09.2019 № 053/05-3057 про розірвання Договору укладеного між сторонами та визнання за позивачем права на організацію та експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на майданчиках для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л. Руденко та просп. П.Григоренка) та майданчик № 2 (між вул. Л. Руденко та просп. П.Григоренка) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на умовах, викладених в Договорі, укладеному між сторонами є необґрунтованими.

Крім того, укладаючи договір № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 позивач та відповідач прямо врегулювали порядок розірвання договору, зокрема, передбачивши його розірвання в односторонньому порядку та право на таке розірвання було використане відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним вчинений Комунальним підприємством "Київтраспарксервіс" односторонній правочин, оформлений повідомленням від 04.09.2019 № 053/05-3057 про розірвання договору від 01.12.2017 № ДНП-2017-12/33, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" та Комунальним підприємством "Київтраспарксервіс"; визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" право на організацію та експлуатацію 154 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на майданчиках для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка) та майданчик № 2 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на умовах, викладених в договорі від 01.12.2017 № ДНП-2017-12/33, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевий господарський суд при ухваленні рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 порушив норми матеріального права, оскільки не застосував до спірних правовідносин приписи Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України та Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

На переконання скаржника, належних та достовірних доказів щодо розміщення автосалону «AutoPodium» саме на території «Фіксованих місць для паркування», переданих позивачу за Договором про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 від 01.12.2017 та здійснення позивачем, фізичною особою-підприємцем Зінченком О.В. або іншою особою будь-якої господарської діяльності на паркувальних майданчиках, матеріали справи не містять.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

18.03.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з якого останній просив рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вказує на те, що Договором про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 від 01.12.2017 чітко не визначено форми акту та обов`язку його складання за участі позивача.

Також, відповідач зазначає, що у зв`язку з порушенням п. 2.2.3, п. 2.2.4, п. 2.2.5, п. 2.2.7 та п. 2.2.8 Договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 від 01.12.2017, зокрема використання Стороною-2 «Фіксованих місць для паркування» не за цільовим призначенням, а саме розміщення на паркувальному майданчику автосалону та керуючись п.п. 6.5 Договору, відповідач листом № 053/05-3057 від 04.09.2019 повідомило позивача про дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку.

Отже, на переконання Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", останнім правомірно, повідомленням № 053/05-3057 від 04.09.2019, розірвано з позивачем Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 від 01.12.2017, оскільки позивачем порушено умови зазначеного Договору, зокрема, в частині фактичного використання більшої площі під паркування ніж передбачено умовами Договору та схемою ОДР, а також використання паркувального майданчику не за призначенням.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Гаврилюка О.М., суддів: Суліма В.В. та Ткаченка Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 у справі № 910/13145/19 заяву про самовідвід суддів Гаврилюка О.М., Суліма В.В., Ткаченка Б.О. від розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 задоволено; матеріали справи № 910/13145/19 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2019 у зв`язку із заявою про самовідвід суддів Гаврилюка О.М., - головуючий суддя; судді - Суліма В.В., Ткаченка Б.О. у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 у справі № 910/13145/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 залишено без руху.

27.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги відповідно ухвали від 12.02.2020, до якої зокрема додано оригінал платіжного доручення № 259 від 25.02.2020 про доплату судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 у справі № 910/13145/19 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 призначено на 31.03.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 у справі № 910/13145/19 повідомлено учасників справи, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 не відбудеться 31.03.2020; про дату та час судового засідання за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 учасники справи будуть повідомлені додатково ухвалою суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2020 у справі № 910/13145/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 призначено на 02.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № 910/13145/19, зокрема оголошено перерву у справі до 18.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2020 у справі № 910/13145/19 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" про зупинення провадження відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2020 у справі № 910/13145/19 оголошено перерву у даній справі до 24.06.2020.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 24.06.2020 з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" та Комунального підприємства "Київтранспарксервіс".

24.06.2020 в судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 - скасувати.

Представник Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" у судовому засіданні 24.06.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Пунктом 1.1. Статуту Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" визначено, що підприємство створено згідно з рішенням Київської міської ради від 15.03.2007 № 261/922 "Про створення комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтранспарксервіс".

Згідно з п. 3 рішення Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" визнано єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту.

У відповідності до п. 17.3.1 рішення Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 "Про Правила благоустрою м. Києва" експлуатація паркувальних майданчиків здійснюється лише оператором або контрагентами, які уклали з оператором відповідні договори.

Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" затверджено перелік паркувальних майданчиків, які закріплені за Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс", зокрема, паркувальні майданчики за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка) майданчики № 1, № 2 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка) (загальна площа земельної ділянки 4275,0 кв.м.; кількість машиномісць - 171 машиномісця).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2017 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (надалі - сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" (надалі - сторона-2) укладено Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 (надалі - Договір), за умовами якого, сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка), майданчик № 2 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка), в межах III територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Під "Фіксованими місцями для паркування" в цьому договорі визначено експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка), майданчик № 2 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка), в межах III територіальної зони паркування м. Києва (п. 1.2 Договору).

Відповідно до пунктів 1.3 та 1.4 Договору "Фіксовані місця для паркування" вважаються переданими в експлуатацію сторони-2 з моменту набрання чинності договору.

"Фіксовані місця для паркування" вважатимуться повернутим стороні-1 з експлуатації через 30 календарних днів з дати закінчення строку дії, припинення (розірвання) Договору.

У відповідності до пунктів 2.1.1 та 2.1.2 Договору сторона-1 здійснює контроль за виконанням умов цього Договору, а також дотриманням стороною-2 Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою КМУ від 03.12.2009 № 1342 (далі - Правила паркування), та Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, на "Фіксованих місцях для паркування" та має право доступу на "Фіксовані місця для паркування" для здійснення моніторингу та обстеження даної території. Здійснює моніторинг та обстеження території "Фіксованих місць для паркування. Виявлення за результатами моніторингу та обстеження території "Фіксованих місць для паркування" кількості автомобілів, які не відповідають схемі ОДР є підставою для внесення змін до схеми ОДР шляхом збільшення або зменшення на відповідну кількість автомобілів.

Згідно з пунктами 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.7 та 2.2.8 Договору, сторона-2 здійснює експлуатацію "Фіксованих місць для паркування" згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування у відповідності до умов цього Договору, схеми організації дорожнього руху; зобов`язується утримувати "Фіксовані місця для паркування" та прилеглу територію в належному санітарно-технічному стані, з дотримання правил благоустрою, норм і правил протипожежної безпеки, техніки безпеки, здійснює прибирання території на вивезення сміття, листя та снігу; зобов`язується облаштувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів, ніж передбачено умовами Договору; забезпечує безоплатне паркування транспортних засобів, передбачених ст. 30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та не має права передавати "Фіксовані місця для паркування" в експлуатацію третім особам.

Плата сторони-2 стороні-1 згідно умов даного Договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82 грн, ПДВ - 0,16 грн та збір за місця для паркування транспортних засобів - 5,52 грн (п. 3.1 Договору).

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що загальна сума щомісячних платежів сторони-2 стороні-1 по Договору визначена в Графіку платежів (Додаток № 1 до даного Договору).

У відповідності п. 3.3 Договору розрахунок за договором здійснюється шляхом оплати стороплю 2 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 числа поточного місяця відповідно до графіку платежів (Додаток № 1 до даного Договору).

Цей Договір вступає в силу з 01.01.2018 і діє до 31.12.2020 (п. 6.1 Договору).

Згідно з п. 6.5 Договору сторона-1 має право достроково розірвати цей Договір в односторонньому порядку у будь-якому з наступних випадків: у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 цього Договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів; у випадку використання стороною-2 "Фіксованих місць для паркування" не за цільовим призначенням; в інших випадках, передбачених законодавством України та (або) цим Договором.

Про дострокове розірвання Договору відповідно до п. 6.5 цього Договору, сторона-1 надсилає стороні-2 письмове повідомлення не менш, ніж за 15 календарних днів до дати розірвання Договору. Повідомлення про розірвання Договору надсилається в порядку визначеному п. 8.4 даного Договору. Догові є розірваним на тридцять перший календарний день з дати отримання повідомлення стороною-2 (п. 6.6 Договору).

Так, 05 вересня 2019 року Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" надіслало Товариству з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" повідомлення № 053/05-3057 від 04.09.2019 про розірвання Договору, яке отримано позивачем 10.09.2019 (а.с.16-17, т. 1).

Відповідно до вищевказаного повідомлення, Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" зазначило, що 30.08.2019 працівниками відповідача здійснено обстеження паркувального майданчику, за результатами якого виявлено незадовільний санітарний стан, невідповідність схеми організації дорожнього руху в частині самовільного збільшення території, ведення діяльності з продажу транспортних засобів, що прямо заборонено умовами Договору, в зв`язку з чим, відповідач на підставі пунктів 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.8, 6.5 Договору повідомив позивача про одностороннє розірвання Договору.

Як зазначає Товариство з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс", що жоден із перелічених у п. 6.5 Договору випадків, не має місце, оскільки позивач вчасно здійснив оплату в повному обсязі, встановленому розділом 3 Договору та використовує фіксовані місця для паркування за цільовим призначенням, отже твердження відповідача про неналежний санітарний стан та збільшення території паркувальних майданчиків не відповідають дійсності, при цьому, розірвання з цих підстав має здійснюватись у судовому порядку, оскільки такі підстави не передбачені п. 6.5 Договору.

Таким чином, позивач звернувся з даним позовом та просить суд визнати недійсним вчинений відповідачем односторонній правочин, оформлений повідомлення від 06.09.2019 № 053/05-3057 про розірвання Договору укладеного між сторонами та визнати за позивачем право на організацію та експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на майданчиках для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка) та майданчик № 2 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на умовах, викладених в Договорі, укладеному між сторонами.

Короткий зміст заперечень Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що позивач здійснював діяльність з надання послуг з паркування на паркувальному майданчику з порушенням умов Договору, що підтверджується складеним за результатами обстеження паркувального майданчику Актом від 30.08.2019, відповідно до якого встановлено, що:

- на майданчику № 1 припарковано понад 140 автомобілів, а на майданчику № 2 припарковано понад 130 автомобілів всупереч схемі ОДР;

- на території паркувального майданчика розміщено автосалон "AutoPodium", який здійснює господарську діяльність з продажу транспортних засобів, що підтверджується рекламною вивіскою та інформацією про режим роботи автосалону;

- територія майданчику не прибрана та має незадовільний санітарний стан;

- відсутня розмітка місць для паркування згідно схеми ОДР;

- відсутні позначки місць пільгового паркування;

- на майданчику № 1 відсутні знаки регулювання дорожнього руху 3.2.1, 5.38.1, 7.14, 4.2;

- на майданчику № 2 відсутні знаки регулювання дорожнього руху 2.2, 5.38.1, 7.14.

Крім того, відповідач вказує на те, що в ході бесіди з охоронцем, який відмовився повідомити свої анкетні дані, стало відомо, що пільгове паркування на території майданчика не передбачено, а також, що він працює без будь-яких трудових угод з ТОВ "СЛ-Плюс".

Відтак, відповідач зазначає, що у зв`язку з порушенням позивачем пунктів 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.7, 2.2.8 Договору, зокрема, використання "Фіксованих місць для паркування" не за цільовим призначенням, а саме у зв`язку з розміщенням на паркувальному майданчику автосалону, керуючись п. 6.5 Договору відповідач правомірно повідомив позивача про розірвання Договору в односторонньому порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У відповідності до ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містить і Господарський кодекс України.

Згідно з ч. 2 ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до п. 1, 2, 7 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання; належним чином відповідно до закону, інших правових актів та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами статей 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як зазначалося вище, 01.12.2017 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" укладено Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33, за умовами якого, сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка), майданчик № 2 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка), в межах III територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.09.2019 останнім було отримано від відповідача повідомлення № 053/05-3057 від 04.09.2019 про розірвання укладеного між сторонами договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/33 від 01.12.2017, в порядку п. 6.5 договору, з підстав незадовільного санітарного стану, невідповідності схеми організації дорожнього руху в частині самовільного збільшення території, ведення діяльності з продажу транспортних засобів, що прямо заборонено умовами Договору.

Однак, на переконання позивача, таке повідомлення є безпідставним та необґрунтованим, з огляду на відсутність жодних порушень умов договору зі сторони ТОВ "СЛ-Плюс".

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Отже, повідомлення сторони договору може вважатися одностороннім правочином, у випадку, якщо воно породжує, змінює чи припиняє права та обов`язки обох сторін договору.

Приписами статті 203 ЦК України встановлено умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

У відповідності до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 207 ГК України визначено, що господарське зобов`язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, укладаючи договір № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 ТОВ "СЛ-Плюс" взяло на себе зобов`язання, зокрема, здійснювати експлуатацію "Фіксованих місць для паркування" згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування у відповідності до умов цього Договору, схеми організації дорожнього руху; утримувати "Фіксовані місця для паркування" та прилеглу територію в належному санітарно-технічному стані, з дотримання правил благоустрою, норм і правил протипожежної безпеки, техніки безпеки, здійснює прибирання території на вивезення сміття, листя та снігу; облаштувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів, ніж передбачено умовами Договору; забезпечувати безоплатне паркування транспортних засобів, передбачених ст. 30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та не має права передавати "Фіксовані місця для паркування" в експлуатацію третім особам (п.п. 2.2.3, 2.2.4., 2.2.5., 2.2.7, 2.2.8).

Відповідно до розділу XVII "Правила паркування транспортних засобів у м. Києві" Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 (далі - Правила благоустрою міста Києва), визначено, що оператор (уповноважена організація) - комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що визначено органом місцевого самоврядування для здійснення організації та експлуатації місць платного паркування транспортних засобів згідно з діючим порядком.

Пунктом 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва визначено, що платні місця для паркування транспортних засобів (майданчики для платного паркування) призначені для тимчасової стоянки транспортного засобу зі стягненням плати за паркування у відведених або спеціально обладнаних місцях без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місця для паркування транспортних засобів необхідним обладнанням. Організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Згідно з п. 17.3.2 Правил благоустрою міста Києва особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно з якими у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок. На таких земельних ділянках оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць, що полягає у запровадженні інноваційних технологій (сучасних систем паркування), нанесенні дорожньої розмітки, встановленні відповідних дорожніх знаків, огорожі та інших елементів благоустрою, у порядку визначеному цими Правилами.

Пунктом 4 Правил паркування транспортних засобів затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 № 1342 (надалі - Правила) передбачено, що спеціально обладнані майданчики для паркування це майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху.

За змістом пунктів 12, 13, 15, 22 Правил визначено, що майданчики для паркування обладнуються відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху. Відведені майданчики для паркування позначаються дорожніми знаками та суцільною синьою (блакитною) смугою на проїзній частині і на бордюрі, який відокремлює проїзну частину від пішохідної. Спеціально обладнані майданчики для паркування позначаються дорожніми знаками та розміткою. На майданчиках для паркування обов`язково облаштовуються місця (в обсязі 10 відсотків загальної кількості, але не менш як одне місце) передбаченого стандартами розміру, позначені дорожніми знаками та розміткою для паркування транспортних засобів, зазначених у частині шостій статті 30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". Відстань від в`їзду на майданчик для платного паркування до найближчого такого місця не повинна перевищувати 50 метрів.

Пунктом 24 Правил оператор зобов`язаний, зокрема, використовувати майданчик для паркування за призначенням; обладнати майданчик для паркування відповідно до вимог цих Правил, Правил дорожнього руху, норм, нормативів, стандартів з урахуванням вимог безпеки дорожнього руху; утримувати територію та під`їзні шляхи до майданчика для паркування у належному технічному та санітарному стані; повідомляти уповноважені підрозділи Національної поліції про виявлені порушення цих Правил.

Отже, на земельних ділянках, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця для надання оператором платних послуг паркування транспортних засобів, оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць відповідно до кількості машиномісць затвердженої рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629.

В матеріалах справи наявний Акт обстеження майданчика для паркування від 30.08.2019, складеного за результатами обстеження майданчика для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1, № 2 (між вул. Л. Руденко та просп. П. Григоренка), в межах III територіальної зони паркування м. Києва, відповідно до якого, на момент обстеження території комісією у складі: начальника відділу фінансово-економічної безпеки Опришко В .А., головного спеціаліста відділу фінансово-економічної безпеки Пристинської Н .П., головного спеціаліста розробки схем організації дорожнього руху Семенчук М.Ю. виявлені наступні недоліки:

- на майданчику № 1 припарковано понад 140 автомобілів, а на майданчику № 2 припарковано понад 130 автомобілів всупереч схемі ОДР;

- на території паркувального майданчика розміщено автосалон "AutoPodium", який здійснює господарську діяльність з продажу транспортних засобів, що підтверджується рекламною вивіскою та інформацією про режим роботи автосалону;

- територія майданчику не прибрана та має незадовільний санітарний стан;

- відсутня розмітка місць для паркування згідно схеми ОДР;

- відсутні позначки місць пільгового паркування;

- на майданчику № 1 відсутні знаки регулювання дорожнього руху 3.2.1, 5.38.1, 7.14, 4.2;

- на майданчику № 2 відсутні знаки регулювання дорожнього руху 2.2, 5.38.1, 7.14.

В означеному акті також зазначено, що в ході бесіди з охоронцем, який відмовився повідомити свої анкетні дані, стало відомо, що пільгове паркування на території майданчика не передбачено, а також, що він працює без будь-яких трудових угод з ТОВ "Сл-Плюс".

Разом з тим, до означеного акта долучено фотофіксацію наведених у акті недоліків, зокрема, які підтверджують факт розміщення на території паркувального майданчика автосалону "AutoPodium", який здійснює господарську діяльність з продажу транспортних засобів.

Так, посилання позивача щодо неналежного оформлення даного акту, зокрема, його складення одноособово, без участі позивача, та неможливості прийняття його як доказу по справі є необґрунтованими, оскільки п. 2.1.2 договору відповідачу надано право доступу на "Фіксовані місця для паркування" для здійснення моніторингу та обстеження даної території. Водночас, договором № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 чітко не визначено ані форми акту, ані обов`язку складання його за участі позивача.

Крім того, доводи позивача на те, що він використовує фіксовані місця для паркування за цільовим призначенням є такими, що не підтверджуються матеріалами справи, а відтак є необґрунтованими, оскільки самим же позивачем неодноразово заявлося клопотання про зупинення провадження у справі, з якого вбачається, що між позивачем та ФОП Зінченко О.В. укладено Договір про надання послуг паркування транспортних засобів від 01.01.2018, внаслідок укладення якого, на місцях для паркування розміщено майданчик з продажу автомобілів, що вбачається з заявлених у справі № 910/15895/19 вимог (ухвала Господарського суду міста Києва від 18.11.2019), відповідно до яких позивач просить:

- припинити дії договору про надання послуг паркування транспортних засобів від 01.01.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" та Фізичною особою-підприємцем Зінченко Олександром Васильовичем;

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Зінченко Олександра Васильовича припинити вести господарську діяльність на території майданчиків та за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені рекламні вивіски на приміщенні охорони та огорожі, що розташована на майданчиках для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп.. Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка) та майданчик № 2 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

За приписами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи.

Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов`язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

Разом з тим, принцип справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Таким чином, позивачем не надано доказів в спростування обставин, які стали підставою для одностороннього розірвання Договору, зокрема про наявність на території паркувального майданчика автосалону "AutoPodium", який здійснює господарську діяльність з продажу транспортних засобів, не надав, натомість, з поданого позивачем позову до ФОП Зінченко О.В., а саме з ухвали Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 вбачається, що в порушенням умов Договору та Правил, позивачем було укладено з третьою особою Договір про надання послуг паркування транспортних засобів від 01.01.2018, внаслідок чого, на території паркувального майданчика розміщено автосалон, а відтак, як встановлено судом, позивачем порушено умови Договору в частині використання місць паркування за їх цільовим призначенням, що відповідно до п. 6.5 Договору є підставою для розірвання Договору в односторонньому порядку, а отже, відповідачем вчинено односторонній правочин, оформлений повідомленням від 06.09.2019 № 053/05-3057 про розірвання Договору за наявності на те правових підстав.

З урахуванням вищевикладеного, доводи позивача щодо належного виконання умов Договору ТОВ "СЛ-Плюс" та відповідно відсутності у відповідача права на одностороннє розірвання Договору спростовуються встановленими фактичними обставинами справи, в зв`язку з чим, вимоги позивача про визнання недійсним вчиненого відповідачем одностороннього правочину, оформленого повідомленням від 06.09.2019 № 053/05-3057 про розірвання Договору укладеного між сторонами та визнання за позивачем права на організацію та експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на майданчиках для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Бажана, майданчик № 1 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка) та майданчик № 2 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на умовах, викладених в Договорі, укладеному між сторонами є необґрунтованими.

У відповідності до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Проте, жодна зі сторін не зверталась до суду із позовом про зміну або розірвання договору у зв`язку із істотним його порушенням іншою стороною.

Водночас, ч. 1 ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з п. 6.5 Договору № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 сторона-1 має право достроково розірвати цей Договір в односторонньому порядку у будь-якому з наступних випадків: у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 цього Договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів; у випадку використання стороною-2 "Фіксованих місць для паркування" не за цільовим призначенням; в інших випадках, передбачених законодавством України та (або) цим Договором.

Про дострокове розірвання Договору відповідно до п. 6.5 цього Договору, сторона-1 надсилає стороні-2 письмове повідомлення не менш, ніж за 15 календарних днів до дати розірвання Договору. Повідомлення про розірвання Договору надсилається в порядку визначеному п. 8.4 даного Договору. Договір є розірваним на тридцять перший календарний день з дати отримання повідомлення стороною-2 (п. 6.6 Договору).

Приписами статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відтак, укладаючи договір № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 сторони прямо врегулювали порядок розірвання договору, зокрема, передбачивши його розірвання в односторонньому порядку та право на таке розірвання було використане відповідачем.

Згідно з ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Таким чином, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи.

Отже, на позивача покладено обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів в спростування обставин, які стали підставою для одностороннього розірвання Договору, право на яке, передбачено узгодженими сторонами на власний розсуд умовами Договору, що свідчить про недоведеність позивачем обставин, викладених у позовній заяві.

З урахуванням вищенаведеного, місцевий господарський суд, належним чином оцінивши матеріали справи, прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів наведених у апеляційній скарзі, то слід зазначити наступне.

Як зазначалось вище, у Договорі № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 сторони погодили можливість розірвання договору в односторонньому порядку за умови невиконання або неналежного виконання іншою стороною умов цього Договору, та визначили порядок такого розірвання - обов`язкове письмове попередження за не менш ніж 15 календарних днів до передбачуваної дати розірвання договору.

Так, керуючись п. 6.5 Договору, відповідач листом № 053/05-3057 від 04.09.2019 повідомив позивача про дострокове розірвання Договору № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 у зв`язку з порушенням позивачем п. 2.2.3, п. 2.2.4, п. 2.2.5, п. 2.2.7, п. 2.2.8 Договору, зокрема, використання Стороною-2 «Фіксованих місць для паркування» не за цільовим призначеним.

Доводи скаржника щодо Акту обстеження майданчику паркування від 30.08.2019 як неналежного доказу є необґрунтованими, оскільки Договором № ДНП-2017-12/33 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017 чітко не визначено форми акту та обов`язку його складання за участі позивача.

Інші твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19, а відтак у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сл-Плюс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі № 910/13145/19 залишити без змін.

3. Справу № 910/13145/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано - 13.07.2020 (у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці та судді Іоннікової І.А. на лікарняному).

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко