ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2020 р. м. Київ Справа № 911/401/20

Розглянувши матеріали справи за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

прo стягнення 85 146,76 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

За участю секретаря судового засідання Фроль В.В.

За участю представників:

позивача: Старчик А.А.

відповідача: не з`явився

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі позивач) до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква (надалі відповідач) прo стягнення 85 146,76 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.03.2020 року відкрито провадження у справі № 911/401/20 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 07.04.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.04.2020 року повідомлено учасників справи № 911/401/20, що судове засідання, призначене на 07.04.2020 року на 10:50 не відбудеться у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, та з метою мінімізації ризиків її розповсюдження та, що про дату, час і місце розгляду справи учасники справи будуть повідомлені додатково ухвалою суду.

До канцелярії Господарського суду Київської області 07.04.2020 року надійшло клопотання відповідача б/н від 06.04.2020 року про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.04.2020 року розгляд справи № 911/401/20 призначено на 05.05.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.04.2020 року розгляд справи перенесено на 21.05.2020 року у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, та з метою мінімізації ризиків її розповсюдження.

До канцелярії Господарського суду Київської області 20.05.2020 року надійшло клопотання відповідача б/н від 20.05.2020 року про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через запровадження карантину.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.05.2020 року розгляд справи відкладено на 09.06.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 09.06.2020 року надійшло клопотання відповідача б/н від 09.06.2020 року про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 09.06.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 09.06.2020 року не з`явився.

В судовому засіданні 09.06.2020 року розгляд справи відкладався на 25.05.2020 року.

В судовому засіданні 25.05.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Щодо поданих відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи суд зазначає, що карантинні заходи не є підставою для переривання розгляду справи і станом на 25.06.2020 року не перешкоджають з`явленню до суду та наданню обґрунтованого відзиву на позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 25.06.2020 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Я вбачається з викладених у позові обставин, між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач) та Квартирно-експлуатаційним відділом міста Біла Церква (відповідач) 24.02.2015 року укладено Договір № 2624/15-ТЕ(Т)-17 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір).

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року №1044 «Питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року N 226 було змінено тип Компанії на Приватне акціонерне товариство та змінено найменування Компанії на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 174 149,50 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких додані до позову.

Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

До Договору укладалися додаткові угоди №1 29.05.2015 року, №2 від 14.09.2015 року, №3 б/д, №4 від 30.10.2015 року, №10 від 22.10.2015 року, №5 від 21.12.2015 року, №6 від 31.12.2015 року, якими змінювалася ціна газу, банківські реквізити та інші умови.

Пунктом 9.3 Договору сторони погодили, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т. ч. щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних втрат встановлюється тривалістю у 5 років.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.07.2016 року у справі №911/1685/16 стягнуто пеню за загальний період з 15.02.2015 року по 09.06.2015 року на прострочену заборгованість, яка передбачена пунктом 7.2 Договору, нараховану за зобов`язаннями січня 2015 року, лютого 2015 року та квітня 2015 року; 3% річних, нарахованих за загальний період з 15.02.2015 року по 09.06.2015 року на прострочену заборгованість за зобов`язаннями січня 2015 року, лютого 2015 року та квітня 2015 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.10.2016 у справі №911/2638/16 стягнута сума 3% річних, нарахованих на заборгованість відповідача за періоди з 15.01.2016 року по 28.01.2016 року (за зобов`язаннями грудня 2015 року) та з 15.02.2016 року по 05.07.2016 року (за зобов`язаннями січня 2016 року) та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача за отриманий природний газ у січні 2016 року за період з березня 2016 року по травень 2016 року.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

У зв`язку з неповною та несвоєчасною оплатою поставленого природного газу та враховуючи несвоєчасні сплати боргу за наведеними судовими рішеннями, позивач в позові просить стягнути з відповідача пеню у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання в сумі 10675,39 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року за період з 06.07.2016 року по 14.08.2016 року, що не заявлялось і не було предметом судових розглядів у справах №911/1685/16 та №911/2638/16.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог ст. 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання Відповідачем умов Договору складає 10 675,39 грн за зобов`язаннями січня 2016 року з 06.07.2016 року по 14.08.2016 року.

Також, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача інфляційні в сумі 62 770,26 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року та 3% річних в сумі 11 701,11 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року з 06.07.2016 року по 18.12.2019 року.

В ході розгляду спору відповідач в судові засідання не з`являвся, відзиву на позов не подав, позовні вимоги не заперечив та не спростував.

У відповідності до п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі, якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як визначено ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на п. 5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п`ятої статті 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв`язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв`язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як визначено п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Згідно з приписами статтей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2. Договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з викладених у позові обставин, факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати природного газу за Договором встановлено рішеннями Господарського суду Київської області у справах №911/1685/16 та №911/2638/16, якими застосовано до відповідача відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, за рішенням Господарського суду Київської області від 07.07.2016 року у справі №911/1685/16 стягнуто пеню за загальний період з 15.02.2015 року по 09.06.2015 року на прострочену заборгованість, нараховану за зобов`язаннями січня 2015 року, лютого 2015 року та квітня 2015 року; 3% річних, нарахованих за загальний період з 15.02.2015 року по 09.06.2015 року на прострочену заборгованість за зобов`язаннями січня 2015 року, лютого 2015 року та квітня 2015 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.10.2016 у справі №911/2638/16 стягнута сума 3% річних, нарахованих на заборгованість відповідача за періоди з 15.01.2016 року по 28.01.2016 року (за зобов`язаннями грудня 2015 року) та з 15.02.2016 року по 05.07.2016 року (за зобов`язаннями січня 2016 року) та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача за отриманий природний газ у січні 2016 року за період з березня 2016 року по травень 2016 року.

В позові, що розглядається, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 10675,39 грн. у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання січня 2016 року за період з 06.07.2016 року по 14.08.2016 року.

З огляду на зміст позовних вимог та судових рішень у справах №911/1685/16 та №911/2638/16, вимоги про стягнення пені на прострочену заборгованість січня 2016 року за період з 06.07.2016 року по 14.08.2016 року не заявлялись і не розглядались (пеня за зобов`язаннями січня 2016 року взагалі не заявлялась), в той час, як в межах вирішення питання про стягнення 3% річних та інфляційних у справі №911/2638/16 встановлено факт прострочення зобов`язань січня 2016 року. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідна сума заборгованості частково погашалась, що враховано при нарахуванні пені, відповідач в ході розгляду спору не заперечував та не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Таким чином, з врахуванням факту прострочення виконання грошового зобов`язання січня 2016 року, що не спростовано відповідачем, враховуючи збільшення сторонами строку позовної давності, вимога про стягнення пені в сумі 10675,39 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року за період з 06.07.2016 року по 14.08.2016 року обґрунтована, правомірна і підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних в сумі 62 770,26 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року та 3% річних в сумі 11 701,11 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року з 06.07.2016 року по 18.12.2019 року, судом встановлено, що питання стягнення 3% річних та інфляційних на прострочену заборгованість за зобов`язаннями січня 2016 року розглядалось у справі №911/2638/16, однак 3% річних заявлялись за період з 15.02.2016 року по 05.07.2016 року, інфляційні за період з березня 2016 року по травень 2016 року.

Таким чином, у справі, що розглядається, 3% річних та інфляційні заявлені за період, який слідував за періодом нарахування, заявленим у справі №911/2638/16. Крім того, в межах вирішення питання про стягнення 3% річних та інфляційних у справі №911/2638/16 встановлено факт прострочення зобов`язань січня 2016 року. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідна сума заборгованості частково погашалась, що враховано при нарахуванні 3% річних та інфляційних, відповідач в ході розгляду спору не заперечував та не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Таким чином, з врахуванням факту прострочення виконання грошового зобов`язання січня 2016 року, що не спростовано відповідачем, враховуючи збільшення сторонами строку позовної давності, вимога про стягнення інфляційних в сумі 62 770,26 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року та 3% річних в сумі 11 701,11 грн. за зобов`язаннями січня 2016 року з 06.07.2016 року по 18.12.2019 року, обґрунтована, правомірна і підлягає задоволенню.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква прo стягнення 85 146,76 грн. задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярмаркова, буд.1, код 08167863) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Богдана Хмельницького, 6, код 20077720) 10 675,39 грн. пені, 11 701,11 грн. 3% річних, 62 770,26 грн. інфляційних та 2 102,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 22.07.2020 року