ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2020 р. Справа№ 910/14016/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 06.07.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020, (повний текст якого складено 03.01.2020)

у справі №910/14016/19 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства

до Фонду соціального захисту інвалідів

третя особа Міністерство соціальної політики України

про стягнення 38 034,86 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2019 року Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду соціального захисту інвалідів (надалі - відповідач) про стягнення 38 034,86 грн.

Обгрунтовуючи позов позивач посилався на те, що відповідачем не було відшкодовано витрати позивача по забезпеченню осіб з інвалідністю та інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації за період з квітня 2016 року по грудень 2017 року, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з Фонду соціального захисту інвалідів заборгованість у розмірі 38 034,86 грн.

Позов у справі пред`явлено з посиланням на Порядок забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, переліків таких засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 05.04.2012 (в редакції, що діяла до 07.04.2018), а також приписи статтей 174, 175, 193 Господарського кодексу України та 509, 525, 526, 599, 610, 612 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 у справі №910/14016/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, тому у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, судом відхилено доводи позивача про наявність обов`язку відповідача на відшкодування вартості наданих позивачем послуг забезпечення ортопедичним взуттям за індивідуальними заявками осіб з інвалідністю.

З цього приводу судом зазначено, що послуги по забезпеченню ТЗР осіб з інвалідністю та інших осіб на підставі зазначених замовлень надавались позивачем у період дії Договору №81 про забезпечення ортопедичним взуттям за індивідуальними заявками від 10.04.2017, укладений на виконання бюджетної програми "Заходи із соціальної, трудової та професійної реабілітації інвалідів" в межах сум видатків, з урахуванням даних щодо кількості індивідуальних заявок осіб, що потребують забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації, на підставі отриманих та оброблених даних відповідачами, а отже у випадку зміни кількості заявок на забезпечення засобами реабілітації, позивач не був позбавлений можливості ініціювати внесення змін до чинного договору щодо включення понесених витрат у ціну договору.

Крім того, суд вказав, що позивачем не доведено, що саме спірні замовлення не були включені до актів приймання-передачі робіт (надання послуг), які були в повному обсязі оплачені відповідачем, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

В той же час, за висновком суду, у зазначених вище Актах приймання-передачі робіт (надання послуг), які складені на виконання указаного між сторонами договору не відображено на підставі яких саме заявок позивачем надавались послуги по забезпеченню осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб ТЗР, у зв`язку з чим неможливо перевірити дійсність тверджень позивача та встановити чи не були включені вказані заявки до підписаних сторонами актів, які в повному обсязі були оплачені відповідачем.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не додано до матеріалів справи належних доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема щодо надання позивачем послуг, у період дії Договору №81 про забезпечення ортопедичним взуттям за індивідуальними заявками від 10.04.2017, поза умовами зазначеного договору.

Водночас, заперечення відповідача, а також надані ним докази щодо існування зазначеного вище договору та докази належного його виконання відповідачем, про що свідчить підписаний сторонами Акт звірки взаєморозрахунків, судом визнано більш вірогідними, аніж посилання та докази, які надані позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 21.01.2020 Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 у справі №910/14016/19 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову.

Підставами для скасування судових рішень позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Скаржник вказує на помилковість висновку суду про те, що предметом позову є невиконання зобов`язань фондом, що виникли на підставі укладеного між сторонами договору № 81. Враховуючи фактичні обставини справи, що склались між сторонами підставою стягнення заборгованості за надані послуги є Порядок, затверджений КМУ від 05.04.2012 №321, яким на момент виникнення спірних правових відносин не передбачалось обов`язкогового укладення договору.

Скаржник зазначив, що ним в підтвердження факту надання відповідних послуг надано замовлення, виставлено відповідачу рахунок №1093 на суму 38 034,86 грн, а також Акт №1 приймання-передачі робіт (надання послуг) від 06.09.2019 на загальну суму 38 034,86 грн, що відповідає Порядку №321. Проте, зазначені докази судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою.

Таким чином, за посиланням скаржника, позивач виходячи з предмету спору та доказування не повинен був доводити, що спірні замовлення не увійшли до договору №81, так як ці зобов`язання виникли на підставі вимог Порядку, а не договору №81.

Позивач звернув увагу суду, що відсутність укладеного з Фондом договору не звільняло підприємство від обов`язку забезпечення осіб з інвалідністю та інших осіб ТРЗ.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2020 апеляційну скрагу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 клопотання Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників судового процесу - задоволено. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 02.03.2020 о 14:00 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 25.02.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 25.02.2020. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

У судовому засіданні від 02.03.2020 оголошено перерву до 23.03.2020.

В подальшому, судом апеляційної інстанції, з огляду на встановлений на всій території України "особливий" режим "карантину" з 12.03.2020, з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та убезпечення, як сторін по справі, так і працівників суду від вищевказаної особливо небезпечної інфекційної хвороби, враховуючи принцип розумного строку тривалості судового провадження, вирішено призначити судове засідання у даній справі на іншу дату.

Відтак, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 повідомлено учасників справи про призначення судового засідання у справі №910/14016/19 на 22.04.2020 о 14 год. 40 хв.. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Надалі, 25.03.2020 уряд продовжив карантин до 24.04.2020 і ввів режим надзвичайної ситуації на території усієї України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 у справі №910/14016/19 не відбудеться 22.04.2020. Розгляд справи призначено на 18.05.2020. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 відкладено розгляд справи №910/14016/19 на 15.06.2020 о 16:20 год. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2020 повідомлено учасників справи, що 15.06.2020 розгляд апеляційної скарги Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 у справі №910/14016/19 не відбудеться. Розгляд справи призначено на 06.07.2020 о 15 год. 40 хв. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач у відзиві просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін, як правильне та обґрунтоване. Відповідач зазначив, що правовідносини між сторонами були врегульовані на підставі укладеного Договору, який було в повному обсязі виконано сторонами, про що свідчить підписаний акт звірки взаєморозрахунків. Крім того, вказав на порушення з боку позивача Порядку №739 від 08.10.2014 в частині яка стосується вчасного визначення обсягів коштів у розрізі підприємств із забезпечення ТЗР та надання послуг з їх післягарантійного ремонту. За таких обставин відповідач зазначив, що надані позивачем документи в обґрунтування заявлених позовних вимог не можуть бути належними доказами підтвердження наявності у відповідача заборгованості.

Третя особа у відзиві просила скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як таке що відповідає вимогам чинного законодавства.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 06.07.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа просила здійснювати розгляд справи без участі уповноваженого представника Мінсоцполітики.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення у даній справі скасувати, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

10.04.2017 між Фондом соціального захисту інвалідів (Фонд, відповідач) та Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичного підприємством (виконавець, позивач) було укладено Договір №81 про забезпечення ортопедичним взуттям за індивідуальними заявками.

Відповідно до умов договору, з урахуванням вимог Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012 (далі - Порядок) та наказу Міністерства соціальної політики України №950 від 30.08.2016 "Про встановлення нормативів рентабельності технічних та інших засобів реабілітації", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.09.2016 за №1245/29375, виконавець зобов`язаний здійснити безкоштовне забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, постраждалих внаслідок антитерористичної операції та інших окремих категорій населення за їх індивідуальною заявкою. Безкоштовне забезпечення ТЗР за індивідуальною заявкою особи з інвалідністю та іншої особи здійснюється у вигляді грошової допомоги особам з інвалідністю та іншим особам для оплати вартості виданих ТЗР шляхом безготівкового перерахування коштів виконавцю. Перелік ТЗР, та їх гранична ціна зазначені у додатку, що є невід`ємною частиною Договору (п.1.1 Договору).

В подальшому, до вказаного договору вносились зміни в частині суми договору, а саме договорами про внесення змін №1/251 від 09.06.2017, №2/410 від 14.08.2017, №3/531 від 17.11.2017, №4/633 від 15.12.2017, №5/789 від 22.08.2017.

За період дії зазначеного Договору, позивач на підставі наданих Актів приймання-передачі робіт (надання послуг) №1 від 28.04.2017, №3 від 10.05.2017, №5 від 29.05.2017, №10 від 10.06.2017, №15 від 06.06.2017, №21 від 08.06.2017, №22 від 19.06.2017, №24 від 19.6.2017, №25 від 19.06.2017, №27 від 10.07.2017, №29 від 10.07.2017, №42 від 05.09.2017, №43 від 07.09.2017, №44 від 20.09.2017, №46 від 06.09.2017, №45 від 29.09.2017, №47 від 29.09.2017, №48 від 29.09.2017, №72 від 29.11.2017, №73 від 30.11.2017, №75 від 30.11.2017, №79 від 11.12.2017, №3 від 22.01.2018, №4 від 22.01.2018, №7 від 29.01.2018, №9 від 14.02.2018, №18 від 20.02.2018, №20 від 21.02.2018, №25 від 26.02.2018, №34 від 01.03.2018, №36 від 02.03.2018, №42 від 13.03.2018, №433 від 14.03.2018, №49 від 14.03.2018, №63 від 20.03.2018, №72 від 20.03.2018, №74 від 20.03.2018 забезпечив ТЗР осіб з інвалідністю та інших осіб на загальну суму 16114555,16 грн, яка була в повному обсязі відшкодована відповідачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 20.03.2018.

З названого Акту вбачається відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним Договором. Акт звірки взаєморозрахунків підписаний уповноваженими представниками обох сторін та скріплений відповідними печатками підприємств.

Доказів щодо існування спору між сторонами щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором та вказаними вище актами матеріали справи не містять.

Звертаючись із позовом у даній справі позивач стверджує про те, що відповідачем не було відшкодовано витрати позивача по забезпеченню осіб з інвалідністю та інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації за період з квітня 2016 року по грудень 2017 року, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з Фонду соціального захисту інвалідів заборгованість у розмірі 38 034,86 грн.

При цьому, позивач у своїх поясненнях зазначав, що позов у справі пред`явлено на підставі Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, переліків таких засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012 (в редакції, що діяла до 07.04.2018), а не на договорі від 10.04.2017 №81, як стверджує відповідач.

Так, за посиланням позивача, в період з квітня 2016 року по грудень 2017 року ним було забезпечено осіб з інвалідністю ортопедичним взуттям на підставі відповідних замовлень, долучених до справи. Позивач стверджує, що ці замовлення підтверджують, що особи з інвалідністю та інші особи були забезпеченні підприємством ТРЗ.

06.09.2019 позивачем було виставлено відповідачу рахунок №1093 на суму 38 034,86 грн, а також Акт №1 приймання-передачі робіт (надання послуг) від 06.09.2019 на суму 38 034,86 грн.

Проте оскільки відповідачем не здійснено оплату наданих позивачем послуг щодо забезпечення ортопедичним взуттям за індивідуальними заявками осіб з інвалідністю, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач заперечуючи прои позову, посилався на наявність укладеного між сторонами договору №81 (зі змінами відповідно до яких змінювалась ціна договору), яким визначено порядок та умови врегулювання правових відносин між сторонами.

Відповідач зазначив, що загальна сума Договору яку відповідач мав перерахувати позивачу становила 16114555,16 грн, яка підтверджена підписаними між сторонами Актами приймання-передачі робіт та яка в повному обсязі була сплачена відповідачем під час дії вказаного Договору, строк дії якого закінчився 31.12.2017. Також відповідач вказав, що відповідно до акту звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем, станом на 20.03.2018 заборгованість Фонду перед позивачем за Договором відсутня.

Позивач, з приводу вказаних доводів звернув увагу, що спірні замовлення, які є предметом розгляду даної справи, не входили до предмету договору №81, а тому відсутні підстави вважати, що послуги надані відповідно до договору.

При цьому позивач зазначав, що заборгованість підлягає стягненню відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012, яким на момент виникнення спірних відносин не було визначено обов`язковою умовою оформлення договору. Позивач стверджує, що фактично ні Порядком, ні іншими нормативними актами, що регламентують забезпечення осіб з інвалідністю та інших осіб ТРЗ, на момент виникнення спірних правовідносин не встановлено обов`язку щодо укладення договору.

Водночас, позивач звернув увагу, що відсутність укладеного з Фондом договору не звільняло підприємство від обов`язку забезпечення осіб з інвалідністю та інших осіб ТРЗ.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань по відшкодуванню позивачу витрат по забезпеченню осіб з інвалідністю та інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації (далі - ТЗР), які виникли на підставі замовлень та не входили до предмету договору №81, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 38 034,86 грн.

Оцінивши наведені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Суд, враховуючи принцип вірогідності доказів, зауважив, що заперечення та докази відповідача є більш вірогідними ніж посилання та докази, які надані позивачем в обґрунтування позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції є помилковим, здійсненим при неповному з`ясуванні обставин справи, враховуючи наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Як було зазначено вище, в підтвердження факту надання відповідних послуг, а саме забезпечення осіб з інвалідністю ТРЗ, позивач серед іншого посилався на замовлення надані за період з квітня 2016 року по грудень 2017 року, у відповідності до яких ним було забезпечено осіб з інвалідністю ортопедичним взуттям, а саме: №ХВО-02196 від 28.04.2016, №ХВО-02195 від 28.04.2016, №ХВО-04977 від 22.09.2017, №ХВО-04978 від 22.09.2017, №ХВО-05000 від 22.09.2017, №ХВО-05001 від 22.09.2017, №ХВО-05224 від 03.10.2017, №ХВО-05225 від 03.10.2017, №ХВО-05252 від 04.10.2017, №ХВО-05253 від 04.10.2017, №ХВО-05638 від 24.10.2017, №ХВО-05679 від 24.10.2017, №ХВО-05680 від 24.10.2017, №ХВО-05802 від 30.10.2017, №ХВО-05803 від 30.10.2017, №ХВО-06608 від 13.12.2017.

06.09.2019 позивачем було виставлено відповідачу рахунок №1093 на суму 38 034,86 грн, а також Акт №1 приймання-передачі робіт (надання послуг) від 06.09.2019 на суму 38 034,86 грн.

Суд першої інстанції, дослідивши зазначені документи, дійшов висновку, що позивачем не доведено, що спірні замовлення не були включені до актів приймання-передачі робіт (надання послуг), які були в повному обсязі оплачені відповідачем відповідно до умов договору 10.04.2017 №81. В той же час, в Актах приймання-передачі робіт (надання послуг), які складені на виконання указаного між сторонами договору не відображено на підставі яких саме заявок позивачем надавались послуги по забезпеченню осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб ТЗР, у зв`язку з чим неможливо перевірити дійсність тверджень позивача та встановити чи не були включені вказані заявки до підписаних сторонами актів, які в повному обсязі були оплачені відповідачем.

В процесі апеляційного перегляду справи, позивач наполягав на тому, що названі замовлення на суму 38 034,86 грн не входили до актів приймання-передачі робіт (надання послуг), які були в повному обсязі оплачені відповідачем відповідно до умов договору від 10.04.2017 №81. Зазначене також відображено та зафіксовано у протоколі судового засідання від 02.03.2020.

Дослідивши позовну заяву, колегією суддів з`ясовано, що Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство у позовних вимогах не визначає вказаний договір як підставу позову, а посилається на Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №321 від 05.04.2012.

Що стосується надання вищеназваних послуг щодо забезпечення осіб з інвалідністю ТРЗ поза умовами договору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 9 ст. 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (в редакції, що діяла на час забезпечення позивачем осіб з інвалідністю ТЗР) порядок та умови забезпечення інвалідів і дітей-інвалідів лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України (надалі - КМУ) затверджено Порядок забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації, переліків таких засобів від 05.04.2012 №321. (надалі - Порядок № 321)

Відповідно до постанови КМУ від 05.04.2012 № 321 (враховуючи зміни згідно постанови КМУ від 12.07.2017 №491) позивач здійснював забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації, відповідно до вимог Порядку.

Спірні правовідносини виникли в період з квітня 2016 року по грудень 2017 року.

У вказаний період існувала наступна процедура забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації. (надалі - ТРЗ)

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" визначено, що безкоштовне забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації за індивідуальною заявкою інваліда, послугами з післягарантійного ремонту здійснюється у вигляді грошової допомоги інвалідам для оплати вартості виданих виробів та наданих послуг шляхом безготівкового перерахування коштів підприємствам, що виконали зазначені заявки та відповідають кваліфікаційним вимогам, які визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до п. 5 вище означеного Порядку, технічні та інші засоби реабілітації, призначені для безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб за рахунок коштів державного бюджету, виготовляються, постачаються і ремонтуються підприємствами, які відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим Мінсоцполітики (далі - підприємства). Перелік підприємств визначається зазначеним Міністерством.

Позивач входить до переліку підприємств усіх форм власності, які виготовляють, постачають і ремонтують технічні засоби реабілітації та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим Мінсоцполітики.

Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство відповідно до п. 1.1 Статуту створене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.1998 №987 «Про перетворення державних підприємств у казенні».

Підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України.

Пунктом 2.1 Статуту визначено, що підприємство створене з метою задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, виробах медичного призначення, товарах народного споживання для населення України, а також надання реабілітаційних послуг, послуг з післягарантійного ремонту технічних та інших засобів реабілітації.

Вище означений Порядок (в редакції, що діяла до 07.04.2018) визначає механізм безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації; безготівкового перерахування коштів підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації, надання послуг з їх ремонту.

За умовами п. 2 вищевказаного Порядку, до технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення через структурні підрозділи соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення), належать: протезно-ортопедичні вироби, в тому числі ортопедичне взуття; спеціальні засоби для самообслуговування та догляду; засоби для пересування; допоміжні засоби для особистої рухомості, переміщення та підйому; меблі та оснащення; спеціальні засоби для орієнтування, спілкування та обміну інформацією.

Пунктом 3 Порядку визначено, особи з інвалідністю, діти з інвалідністю, діти віком до 18 років, а також ветерани військової служби, ветерани органів внутрішніх справ і ветерани державної пожежної охорони, особи похилого віку, жінки після мастектомії та з вродженими вадами молочних залоз, постраждалі внаслідок антитерористичної операції (далі - інші особи) мають право на безоплатне забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації відповідно до Законів України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", "Про охорону дитинства", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про реабілітацію інвалідів в Україні", "Про загальну середню освіту" і "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні".

Таким чином, указані приписи законодавства закріплюють державні соціальні гарантії певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку позивача надавати послуги забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, що кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб`єкту господарювання, який їх надає.

Таким чином, враховуючи викладене, позивач на підставі заяви особи з інвалідністю та іншої особи відповідно до вимог вищеназваних Законів України та Порядку №321 було зобов`язано: оформити замовлення на виготовлення ТРЗ, передати замовлення для виробництва, у встановлений строк виготовити ТРЗ та здійснити його видачу особі з інвалідністю чи іншій особі відповідно до законодавчих вимог.

Вказаним Порядком також визначено процедуру перерахування коштів підприємствам, що виконали індивідуальні заявки на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації, надання послуг з їх ремонту.

Згідно з п. 53 Порядку передбачено, що забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації здійснюється у межах відповідних бюджетних призначень, передбачених Мінсоцполітики у державному бюджеті (далі - бюджетні кошти).

Мінсоцполітики спрямовує бюджетні кошти Фонду соціального захисту інвалідів з метою перерахування їх підприємствам, що виконали індивідуальні заявки осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб на виготовлення технічних та інших засобів реабілітації і надання послуг з їх післягарантійного ремонту.

Перерахування бюджетних коштів здійснюється на підставі актів приймання-передачі робіт (надання послуг), до яких додається витяг з реєстру про видані особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, іншим особам технічні та інші засоби реабілітації за формою, затвердженою Мінсоцполітики, а також на підставі рахунка підприємства на оплату, в якому зазначаються витрати, пов`язані з виготовленням індивідуального засобу реабілітації, його демонтажем, крім вартості комплектувальних виробів і матеріалів, що можуть бути повторно використані, та інших документів, зазначених у пункті 36 цього Порядку.

Аналізуючи викладені положення Порядку №321 на момент виникнення спірних правових відносин та інших положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що чинне законодавство України не передбачало обов`язковості укладення договору з метою надання послуг щодо безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації.

До того ж, сукупність вищевикладеного, а також наявність соціальних пільг та конституційних гарантій відповідними категоріями осіб, свідчить про те, що відсутність укладеного договору не припиняє обов`язку позивача щодо надання відповідних послуг, на виконання яких його уповноважено державою.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законів України, та спірні правовідносини носять змішаний характер і підпадають під правове регулювання не лише Бюджетного кодексу України, який визначає безпосередню процедури сплати грошових коштів, але також регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та відповідними законами України, які визначають правову підставу, в даному випадку для позивача, який уповноважений законом та державою, надавати відповідні послуги щодо забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення ТРЗ безоплатно.

Суд зазначає, що Порядком № 321 та спеціальними Законами України. зокрема і Законом України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" на момент виникнення спірних правовідносин не визначав будь-яких підстав для відмови надання відповідних послуг щодо забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення ТРЗ у разі відсутності договору.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що саме спірні замовлення не були включені до актів приймання-передачі робіт (надання послуг), які були в повному обсязі оплачені відповідачем, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Такий висновок здійснено без повного дослідження матеріалів справи та при неповному з`ясуванні обставин справи.

У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 74 ГПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Таким чином, у дослідженні доводів та заперечень сторін, суд апеляційної інстанції виходить із принципу змагальності сторін.

Позивач в підтвердження факту надання послуг подав замовлення за період з квітня 2016 року по грудень 2017 року, у відповідності до яких ним було забезпечено осіб з інвалідністю ортопедичним взуттям, а саме: №ХВО-02196 від 28.04.2016, №ХВО-02195 від 28.04.2016, №ХВО-04977 від 22.09.2017, №ХВО-04978 від 22.09.2017, №ХВО-05000 від 22.09.2017, №ХВО-05001 від 22.09.2017, №ХВО-05224 від 03.10.2017, №ХВО-05225 від 03.10.2017, №ХВО-05252 від 04.10.2017, №ХВО-05253 від 04.10.2017, №ХВО-05638 від 24.10.2017, №ХВО-05679 від 24.10.2017, №ХВО-05680 від 24.10.2017, №ХВО-05802 від 30.10.2017, №ХВО-05803 від 30.10.2017, №ХВО-06608 від 13.12.2017.

Суд при розгляді даної справи не надав оцінки поданим замовленням, з урахуванням вимог Порядку №321, які підтверджують забезпечення позивачем осіб з інвалідністю та інших осіб ТРЗ.

Так, у вказаних замовленнях міститься посилання на особу з інвалідністю чи іншу особу, яка потребувала послуги з отримання ортопедичного взуття, тобто вони є індивідуальними, що відповідає п. 53 Порядку №321. Ці замовлення містять детальний опис виконаної роботи, інформацію про основні комплектуючі та використані матеріали.

Крім того, у відповідності до п. 53 Порядку №321 позивач надав Витяг з реєстру про видані особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, іншим окремим категоріям населення технічні та інші засоби реабілітації за період з 10.01.2017 по 29.03.2018 по 32 (тридцяти двом) особам на суму 38 034,86 грн Також позивач надав рахунок - фактуру №1093, акт приймання-передачі (надання послуг) №1 від 06.09.2019 року на суму 38 034,86 грн.

Водночас, слід зазначити, що відповідач не заперечив факту надання цих послуг позивачем, будь-яких доказів щодо їх невиконання відповідач не подав.

Більш того, відповідач та третя особа не надали доказів того, що замовлення увійшли до договору №81 та відповідних актів приймання -передачі робіт (наданя послуг).

Доводи відповідача про те, що подані позивачем витяги з реєстрів про видані особам з інвалідністю чи іншим особам ТРЗ, сформований на підставі замовлень не є належним доказом, колегія суддів не приймає до уваги. Відповідно до Положення про централізований банк даних з проблем інвалідності, що затверджене постановою КМУ від 16.02.2011 №121, в редакції постанови КМУ від 09.08.2017 №557, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, не було визначено на який саме орган (Фонд, Мінсоцполітики чи підприємства) покладені права або обов`язки щодо формування витягів з реєстру про видані технічні чи інші засоби реабілітації, надані послуги. Відповідні зміни до Положення були внесені постановою КМУ від 27.12.2018 №1205. (п. 9 Держателем банку даних є Мінсоцполітики)

В період спірних правових відносин позивач вів відповідний реєстр про видачу технічних чи інших засобів ТРЗ, що не суперечило діючому на той час порядку та не може бути підставою для відмови у наданні таких послуг.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем послуг забезпечення осіб з інвалідністю ортопедичним взуттям.

Аргументи відповідача в основному базуються на тому, що правовідносини між сторонами були врегульовані на підставі укладеного Договору, який було в повному обсязі виконано сторонами, про що свідчить підписаний акт звірки взаєморозрахунків. Проте, з цього приводу колегія суддів зазначає, що у позовних вимогах позивач не визначає вказаний договір як підставу позову. Крім того, як встановлено судом апеляційної існтнції, з аналізу викладених вище правових норм та Порядку в редакції на момент виникнення спірних правових відносин, не вбачається обов`язковості укладення договору з метою надання відповідних послуг.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірні замовлення подавались з квітня 2016 року, в той же час, договір №81 на який посилається відповідач був укладений 10.04.2017. Стосовно спірного періоду з квітня 2017 року по грудень 2917 року, тобто в період дії договору №81, не включення цих замовлень в межі дії договору само по собі не є підставою для відмови в їх оплаті, враховуючи характер правових відносин та вимоги законодавства, що регулює порядок оплати.

За таких обставин, заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості відповідача є доведеною.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509, частинами 3 та 4 статті 11 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Як вже зазначалось, Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України. В свою чергу, підприємство створене з метою задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, виробах медичного призначення, товарах народного споживання для населення України, а також надання реабілітаційних послуг, послуг з післягарантійного ремонту технічних та інших засобів реабілітації. (п. 2.1 Статуту)

Тобто, позивач є суб`єктом господарювання, який надає відповідні послуги особам з інвалідністю, водночас метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Із характеру спірних правових відносин слідує, що позивач зобов`язаний дотримуватись положень законодавства про соціальний захист, здійснюючи при цьому підприємницьку діяльність з надання відповідних послуг, які мають оплатний характер. Покладення на позивача у даному випадку витрат, пов`язаних з наданням з надання вищеозначених послуг особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та іншим окремим категоріям населення суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, встановленим статтею 3 Цивільного кодексу України.

Таким чином у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Отже, позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

Посилання відповідача на порушення порядку №739 від 08.10.2014 в частині яка стосується вчасного визначення обсягів коштів у розрізі підприємств із забезпечення ТЗР та надання послуг з їх післягарантійного ремонту колегія суддів не приймає до уваги, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції досліджено, що згідно з п. 1 Порядку взаємодії Міністерства соціальної політики України та Фонду соціального захисту інвалідів із забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України №739 від 08.10.2014 (надалі - Порядок №739), цей Порядок розроблено з метою ефективної реалізації державної політики в сфері забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації.

Умовами п.п. 10, 11 Порядку №739 визначено, Мінсоцполітики з урахуванням потреби у ТЗР визначає обсяги бюджетних коштів за напрямами їх використання у межах загального обсягу таких коштів та пріоритетні напрями їх використання. Затверджений розподіл обсягів бюджетних коштів за напрямами їх використання Мінсоцполітики надсилає Фонду для визначення обсягів коштів у розрізі підприємств із забезпечення ТЗР та надання послуг з їх післягарантійного ремонту.

Як встановлено вище, позивач звертався до відповідача із вимогою здійснити оплату наданих послуг забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації. Відповідач, в свою чергу, не був позбавлений права, дослідити факт виконання названих робіт відповідно до поданих замовлень, та як уповноважений на це орган, вчинити дії з метою виділення фінансування цих робіт, відповідно до процедури, визначеній у цьому Порядку №739.

Вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального не виконання державними установами функцій покладених на них чинним законодавством.

Таким чином, встановивши, що позивачем послуги щодо безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації надавались на виконання імперативних законодавчих приписів і те, що Фонд соціального захисту інвалідів (як уповноважений державою орган) в силу закону має відшкодувати спірні витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача 38 034,86 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, за результатом апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Зазначені судом апеляційної інстанції обставини встановлені у відповідності до вимог процесуального закону, та є достатніми для прийняття рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача 38 034, 86 грн боргу.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства задовольнити.

Судові витрати.

Враховуючи те, що апеляційна скарга на рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 задоволена, у відповідності до ст. 129 ГПК України судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Cтягнути з Фонду соціального захисту інвалідів (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 72, ) на користь Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (61017, м.Харків, вул. Велика Панасівська, 112, ) 38 034 (тридцять вісім тисяч тридцять чотири) грн 86 коп. боргу та 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути Фонду соціального захисту інвалідів (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 72, ) на користь Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112, ) 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн 50 коп витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 14.07.2020.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

О.О. Євсіков