ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.07.2020 Справа № 920/592/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін матеріали справи № 920/592/20

за позовом Управління поліції охорони в Сумській області (40022, м. Суми, вул. Псільська, буд. 36, код 40108871)

до відповідача Управління освіти Шосткинської міської ради (41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Садовий бульвар, буд. 9, код 22978663)

про стягнення 16091 грн 86 коп.,

Обставини справи:

12.06.2020 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 16091 грн 86 коп. (з яких: 15600 грн 00 коп. основна сума боргу, 491 грн 86 коп. пеня) за неналежне виконання зобов`язань за Договором про централізовану охорону майна на об`єкті з реагуванням наряду поліції від 31.01.2020 № п13-; а також просить суд стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 16.06.2020 було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву та позивачу строк для надання відповіді на відзив.

Станом на 16.07.2020 відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, доказів сплати суми боргу суду також не надав.

Згідно ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторонам, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 р. у справі Смірнова проти України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02 вересня 2010 р., Смірнова проти України від 08 листопада 2005 р., Матіка проти Румунії від 02 листопада 2006 р., Літоселітіс проти Греції від 05 лютого 2004 р. та інші).

З огляду на обставини справи, належне повідомлення сторін про наявність судового спору та надання можливості забезпечити в повному обсязі право на захист, обов`язок дотримання принципу розумних строків вирішення спору, суд, керуючись з ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч. 2 ст. 178 ГПК України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2020 між Управлінням поліції охорони в Сумській області (позивач, виконавець) та Управлінням освіти Шосткинської міської ради (відповідач, замовник) укладено Договір про централізовану охорону майна на об`єкті з реагуванням наряду поліції охорони № п13-.

За умовами п. 1.1. Договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується здійснювати охорону майна Замовника на Об`єкті та обслуговування сігналізації на цьому об`єкті. Виконавець не приймає майно Замовника на зберігання і не вступає у володіння ним.

Пунктом 1.4. Договору періодом охорони майна на об`єкті вважається час з моменту прийняття Виконавцем сигналізації, якою обладнаний об`єкт, під спостереження ПЦС до зняття її з-під спостереженняЗамовником або його уповноваженими особами у відповідності до Інструкції про порядок прийманн/здавання/об`єктів та окремих приміщень під охорону на ПЦС.

Відповідно до п.2.1. Договору ціна послуг виконавця за цим договором є договірною, визначається сторонами на підставі Дислокації-розрахунку та Протоколу узгодження договірної ціни (Додаток №№1,2 до Договору, які є невід`ємними частинами договору) і складає 46800 грн на рік.

Додатками № 1 та № 2 до Договору (Дислокація-розрахунку і Протокол узгодженя договірної ціни) визначено ціну послуг позивача за один місяць здійснення охоронних заходів у відношенні кожного належного відповідачу об`єкта, залученого для здійснення таких заходів. Загальна вартість послуг Позивача становить 3900 грн на місяць.

Пунктом 2.2. Договору сторонами погоджено, що оплата послуг виконавця здійснюється замовником в національній валюті України, щомісячно, не пізніше останнього числа місяця, в якому надавались такі послуги, шляхом перерахування визначеної додатками № 1 та №2 цього договору суми грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ним були надані послуги на виконання умов договору в період з 01.02.2020 по 01.06.2020 за загальну суму 15600 грн.

Матеріалами справи підтверджується факт надання послуг, про що світчать акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг, зокрема:

- акт прийому-здачі виконаних робіт/послуг № ШО-0001184 від 19.02.2020 за лютий 2020 на суму - 3900 грн;

- акт прийому-здачі виконаних робіт/послуг № ШО-0002295 за березень 2020 на суму - 3900 грн;

- акт прийому-здачі виконаних робіт/послуг № ШО-0003365 за квітень 2020 на суму - 3900 грн;

- акт прийому-здачі виконаних робіт/послуг № ШО-0005306 за травень 2020 на суму - 3900 грн.

Вищезазначені акти підписані та скріплені печатками обох сторін, без будь-яких зауважень.

Відповідно до п. 9.1. Договору, цей договір після підписання його сторонами та скріплення печатками сторін набуває чинності з 01.01.2020 і діє до 31.12.2020.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані послуги, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором в розмірі 15600 грн.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Суд встановив факт надання позивачем передбачених Договором послуг на загальну суму 15600 грн, що підтверджується Актами прийому-здачі виконаних робіт за період з лютого 2020 року по травень 2020 року, які підписані сторонами та скріплені їхніми печатками.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження наявності у відповідача зауважень до якості наданих позивачем послуг, їх кількості, обсягу або наявності ненаданих позивачем послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 2.2 Договору, обов`язок відповідача щодо оплати вартості наданих позивачем послуг мав бути виконаний не пізніше останнього числа місяця, в якому надавались такі послуги.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позов, обставини і докази, на які посилається позивач, як на обґрунтування своїх вимог, відповідач не спростував, доказів оплати отриманих послуг суду не надав, в зв`язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 15600 грн. суми боргу за надані послуги.

Окрім цього, за порушення термінів розрахунків за отримані послуги позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 зазначеного Кодексу).

Відповідно до статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п. 5.2.1. Договору у разі несвоєчасного проведення розрахунків за послуги охорони передбачено нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день його прострочення.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку, сума пені становить 491 грн 86 коп, виходячи з суми заборгованості 15600 грн за період з 01.02.2010 по 11.06.2020

Судом перевірено розрахунок заборгованості пені (а.с. 53-58) з урахуванням встановлених періодів нарахування та визначено правильність розрахунку позивача.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог про стягнення пені у розмірі 491 грн 86 коп.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління освіти Шосткинської міської ради (41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Садовий бульвар, буд. 9, ) на користь Управління поліції охорони в Сумській області (40022, м. Суми, вул. Псільська, буд. 36, ) 15600 грн основного боргу, 491 грн 86 коп. пені, 2102 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 20.07.2020

Суддя С.В. Заєць