РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.07.2020Справа № 910/15/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (вул. Левченка, буд. 1, м. Маріуполь, Донецька область, 87504) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Гедройця (Тверська), буд. 5, м. Київ, 03680) про стягнення 48926,06 грн,

без виклику сторін

В С Т А Н О В И В:

Позивач Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» суму збитків, які виникли у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні в розмірі 48926,06 грн; витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921,00 грн; витрати зі сплати професійної правничої допомоги (адвоката) в розмірі 1994,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з перевезення вантажу, а саме незабезпечення залізницею збереження вантажу у процесі перевезення, внаслідок чого позивачу заподіяно збитки у розмірі вартості втраченого вантажу на суму 48926,06 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 позовна заява Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» залишена без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

17.02.2020 до Господарського суду міста Києва, на виконання вимог ухвали суду від 20.01.2020, надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви з доданими до неї документами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву, а також всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, запропоновано позивачу у строк не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, відповідачу визначено строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив (у разі подання такого) для подання заперечень на відповідь на відзив.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем отримано 28.02.2020, а позивачем 02.03.2020, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

23.04.2020 від позивача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Відповідач не скористався правом подання до суду відзиву на позовну заяву, позивачем додаткових пояснень до суду подано не було.

Частиною 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

14.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (вантажовідправник, вантажоодержувач, платник, далі - замовник) та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) укладено Договір №00039/ЦТЛ-2018, предметом якого є надання перевізником замовнику послуг, пов`язаних з організацією та перевезенням вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагона перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

01.02.2016 між Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (за договором - покупець) та Публічним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» (за договором - постачальник) було укладено Договір №245/108/16 Сб, за умовами якого постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти та оплатити коксову продукцію на умовах, передбачених цим договором (п.1.1 договору).

Згідно з рахунком-фактурою №92748954 від 01.08.2019 та сертифікатів якості №27561, №27562, Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та Публічне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод» погодили поставку товару - коксу доменного.

На виконання умов договору купівлі-продажу №245/108/16 Сб від 01.02.2016 та відповідно до залізничної накладної №50920040 вантажовідправником - Публічним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод», надіслано кокс доменний (вологий) у вагонах №60632064 з масою вантажу - 23450 кг та №60419611 з масою вантажу - 23640 кг, одержувачем якого є Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча».

03 серпня 2019 року на станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було складено комерційний акт №485604/786 про недостачу вантажу у вагоні №60632064 у кількості 3250 кг та комерційний акт №485604/787 про недостачу вантажу у вагоні №60419611 у кількості 4350 кг.

Звертаючи до суду з даним позовом, Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» зазначає, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», як перевізник, належним чином не виконало своїх зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, у зв`язку з чим останній зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки, заподіяні незбереженням прийнятого до перевезення вантажу у розмірі 48926,06 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

За приписом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут) визначено обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Пунктом 6 Статуту встановлено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про залізничний транспорт» залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Так само, стаття 110 Статуту залізниць України передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Згідно зі статтею 113 Статуту залізниць України за незбереження прийнятого до перевезення вантажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача чи пошкодження виникли з не залежних від перевізника причин.

Статтею 920 Цивільного кодексу України обумовлено: у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України).

Вказані норми передбачають презумпцію вини перевізника у разі втрати, нестачі, псування й ушкодження вантажу, прийнятого до перевезення, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на перевізникові. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Отже, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підпадає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статті 924 Цивільного кодексу України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу. Тобто, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.04.2019 у справі №905/96/17.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Статтею 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

За умовами статті 130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Статтею 133 Статуту залізниць України визначено, що передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені.

Судом встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу №245/108/16 Сб від 01.02.2016, вантажовідправником - Публічним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод», було здійснено відправлення коксу доменного (вологого) у вагонах №60632064 з масою вантажу - 23450 кг та №60419611 з масою вантажу - 23640 кг, одержувачем якого є Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», про що свідчить наявна в матеріалах справи копія залізничної накладної №50920040 від 01.08.2019.

При надходженні вагонів на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці, було проведено комісійне переважування маси вантажу на вагонних вагах, під час якого виявлено, що маса вантажу у вагонах №60632064 та №60419611 не відповідає масі, вказаній у накладній.

Так, відповідно до комерційного акту №485604/786 від 03.08.2019, після прибуття вагону на станцію, проведено комісійне переважування вагону №60632064. За документами значиться вантаж кокс доменний (вологий) насипом. При переважуванні вага виявилась меншою на 3250 кг, ніж зазначено в документах. Завантаження у вагоні нижче рівня бортів на 300-400 мм, хаотичне, невирівняне. Поверхня вантажу маркована вапном по центру вагона поздовжньої смугою шириною 400-600 мм вздовж вагона, згідно з документом. Фактично маркування порушено, залишки маркування біля торцевих бортів. Вагон прибув технічно справний. Протікання вантажу немає.

Також, згідно з комерційним актом №485604/787 від 03.08.2019, після прибуття вагону на станцію, проведено комісійне переважування вагону №60419611. За документами значиться вантаж кокс доменний (вологий) насипом. При переважуванні вага виявилась меншою на 4350 кг, ніж зазначено в документах. Завантаження у вагоні нижче рівня бортів на 300-400 мм, хаотичне, невирівняне. Поверхня вантажу маркована вапном по центру вагона поздовжньої смугою шириною 400-600 мм вздовж вагона, згідно з документом. Фактично маркування порушено, залишки маркування біля торцевих бортів. Вагон прибув технічно справний. Протікання вантажу немає.

За приписами ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вище перелічених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За висновками суду, всупереч викладеним вище нормам закону, враховуючи обставини, встановлені у комерційних актах №485604/786, №485604/787 від 03.08.2019, відповідачем не було спростовано надані позивачем докази та не доведено суду, що втрата вантажу сталася не з вини перевізника.

Статтею 115 Статуту залізниць України передбачено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Вартість 1 тони вантажу у вагоні №60632064 відповідно до рахунку вантажовідправника №92748954 від 01.08.2019 та сертифікату якості 27561, складає 8158,35 грн. (в т.ч. ПДВ), виходячи з розрахунку: 269905,42 грн х 1,2 (загальна сума рахунку, з урахуванням ПДВ) : 39,700 т (загальна кількість вантажу згідно з рахунком) = 8158,35 грн. (в т.ч. ПДВ).

За комерційним актом №485604/786 від 03.08.2019 недостача склала 3250 кг.

Вартість 1 тони вантажу у вагоні №60419611 відповідно до рахунку вантажовідправника №92748954 від 01.08.2019 та сертифікату якості 27562, складає 8128,63 грн. (в т.ч. ПДВ), виходячи з розрахунку: 269667,39 грн х 1,2 (загальна сума рахунку, з урахуванням ПДВ) : 39,810 т (загальна кількість вантажу згідно з рахунком) = 8128,63 грн. (в т.ч. ПДВ).

За комерційним актом №485604/787 від 03.08.2019 недостача склала 4350 кг.

Крім того, позивачем також правомірно враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно з п. «г» ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.

Пунктом 27 Правил видачі вантажів, затверджених Наказом №644 від 21.11.2000 р. Міністерства транспорту України визначено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

З урахуванням пункту 27 Правил видачі вантажів позивачем обґрунтовано застосовано норму природних втрат у розмірі 2% від маси вантажу.

Отже, за висновками суду, виходячи з дійсних обсягів втрати вантажу з урахуванням норм природних втрат, з огляду на ціну товару, який був переданий відповідачу до перевезення, позивачем арифметично вірно визначено вартість втраченого вантажу на рівні 48926,06 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлений факт втрати частини вантажу, та враховуючи, що відповідачем не спростовано обставини наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, в розмірі 48926,06 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1994,52 грн витрат зі сплати професійної правничої допомоги (адвоката).

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 1-3 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із ч. 4, 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Положеннями частини 1 статті 1 Закону договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як убачається з матеріалів справи представництво інтересів позивача у межах розгляду справи № 910/15/20 здійснювала адвокат Краснопьорова Олена Сергіївна на підставі Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №845 від 30.03.2018, відповідно до п. 1.1. якого клієнт (Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча») доручає, а адвокатське об`єднання (Адвокатське об`єднання «Всеукраїнська адвокатська допомога») бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу (юридичні послуги) з питань, що виникають у процесі господарської діяльності клієнта в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з Додатковою угодою № 21 від 04.11.2019 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №845 від 30.03.2018, вартість усної консультації клієнта складає 301,05 грн за годину; збір доказів - 301,05 грн за годину; складання позовної заяви - 301,05 грн за годину; гонорар за складність справи майнового характеру - 1% від вартості позову.

На підставі довіреності №30 від 02.01.2019 позивач доручив адвокату Краснопьоровій О.С. представляти інтереси Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» у судах (з правом підпису документів).

За приписами частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження суми понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною, позивачем надано до матеріалів справи: акт №1 приймання-передачі наданих послуг до Додаткової угоди № 21 від 04.11.2019 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №845 від 30.03.2018, згідно з яким адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв юридичні послуги (правову допомогу) на суму 1994,52 грн; а також платіжне доручення № від 13.03.2020 на суму 1994,52 грн.

Враховуючи категорію спору, ціну позову, загальний розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надані суду докази на підтвердження понесених витрат, суд доходить висновку про задоволення вимог позивача про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1994,52 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча (87504, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Левченка, будинок 1, ідентифікаційний код 00191129) суму збитків у розмірі 48926 (сорок вісім тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 06 копійок, судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1994 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 52 копійки.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п. 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Дата складення та підписання повного тексу рішення 21.07.2020

Суддя В.О. Демидов