Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.07.2020 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1351/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Івано-Франківської міської ради, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-ІФ", вул. Грушевського, 22 а, м.Івано-Франківськ,76005

про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 116 531 грн 15 к.

за участю:

від позивача: Мигович Іван Васильович - головний спеціаліст відділу (довіреність №12/01-20/14в від 02.01.2020)

від відповідача: представники не з`явились

установив: Івано-Франківська міська рада звернулась з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-ІФ" про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 116 531 грн 15к.

Позовні вимоги, обґрунтовує тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія-ІФ" є користувачем земельної ділянки на яких розміщенні адміністративно-складські приміщення, картоплесховища та овочесховища за адресою вул. Кобилянська, 22, 22г, 24 у м. Івано-Франківську. Вважає, що відповідач без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки - територіальної громади міста Івано-Франківська, зберіг у себе кошти у вигляді орендної плати за період з 12.06.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 15 287 грн 59 к. та з 04.12.2018 по 22.07.2019 в розмірі 101 243 грн 56 к., які позивач просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України. Позовні вимоги мотивує нормами статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 1 Закону України "Про оренду землі", статті 206 Земельного кодексу України, статей 181, 190, 1212-1214 Цивільного кодексу України, статті 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ухвали від 19.12.2019 Господарський суд Івано-Франківської області прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та розгляд справи по суті призначив на 21.01.2020 року.

В ході провадження у справі ухвалою суду від 17.03.2020 року, з урахуванням постанови КМУ від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", відкладено судове засідання та зазначено, що дату і час наступного судового засідання буде повідомлено додатково.

16 березня 2020 року відповідачем по справі направлено на адресу Господарського суду відзив на позов (вх. №4145/20 від 16.03.2020), відповідно до якого відповідач позовні вимоги не заперечує в частині стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 73 631 грн 04 к. за період з 07.11.2018 року до 25.04.2019 року (дата укладення договору оренди) безпідставного користування земельною ділянкою В решті позову заперечує та просить суд в іншій частині позову відмовити. Свої заперечення мотивує тим, що державна реєстрація земельної ділянки загальною площею 0, 3371 га, яка знаходиться на вул. О. Кобилянської, 22, кадастровий номер :03:002:0376, проведена 07.11.2018 року. Як зазначає відповідач,саме з цієї дати земельна ділянка є сформованою та може вважатись об`єктом цивільних прав. Відповідно, починаючи з 07.11.2018 року земельна ділянка могла бути передана відповідачу в оренду, і з цієї дати земельна ділянка є об`єктом плати за землю. Проте, підстав для нарахування сум безпідставно збережених коштів за період з дати набуття товариством права власності на майно до 07.11.2018 року (дата державної реєстрації земельної ділянки) вважає відсутні.

В частині стягнення коштів за період з 25.04.2019 по 22.07.2019 року заперечує, мотивуючи тим, що позивач не наділений повноваженням на стягнення коштів, як орендної плати, за період з 25.04.2019 року по 22.07.2019 року, оскільки вказана сума є податковим боргом, право на звернення про його стягнення належить Державній податковій службі.

Розпорядженням №22 від 22.05.2020 року на підставі Рішенням Вищої ради правосуддя від 16.04.2020 №998/0/15-20 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Івано-Франківської області, у зв`язку з поданням заяви про відставку, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 909/1551/19.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 22.05.2020 року справу розприділено судді Кобецькій С.М.

Ухвалою суду від 22.05.2020 року винесено ухвалу про задоволення самовідводу судді Кобецькій С.М.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розприділено судді Фанді О.М.

Ухвалою від 27.05.2020 року Господарський суд Івано-Франківської області прийняв справу до провадження та призначив розгляд справи по суті на 16.06.2020 о 12:00 год.

Ухвалою від 16.06.2020 року Господарський суд Івано-Франківської області розгляд справи по суті відклав на 10.07.2020 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач повноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка на ухвалі суду від 16.06.2020 року. Причини неявки суду не повідомив. Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав.

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Крім того, за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі, а тому відповідач мав можливість ознайомитися з текстом цих ухвал.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами. Згідно ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Як вбачається із ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

При розгляді даної справи суд також керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення позивача, об`єктивно оцінивши відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

02 квітня 2019 року позивачем на адресу відповідача направлено лист-повідомлення №2544/34.3-02/18в щодо проведення обстеження земельної ділянки по вул. Кобилянської, 22, у м. Івано-Франківськ на предмет дотримання вимог земельного законодавства (наявності правовстановлюючих документів).

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Положення про Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради", затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради 14.12.2018 р. № 375-22, Положення про здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Івано-Франківську, затвердженого рішенням сесії Івано-Франківської міської ради від 28.08.2014 р. № 1508-47 із змінами від 07.06.2019 р. № 1508-47 інспекторами з самоврядного контролю управління земельних відносин виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 22 квітня 2019 року проведено обстеження земельної ділянки за адресою вул. Кобилянської, 22, 22г,24 у м. Івано-Франківськ на предмет дотримання вимог земельного законодавства - наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку кадастровий номер :03:002:0376.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки №232 від 22.04.2019 року. В процесі підготовки документів до обстеження, збору необхідної інформації та проведення обстеження земельної ділянки встановлено наступне:

- земельна ділянка використовується для обслуговування адміністративно-складських приміщень, картоплесховища та овочесховища власником якого є ТОВ "Імперія-ІФ". Факт права власності на вказані приміщення підтверджується свідоцтвом №569 від 06.06.2018 року (на адміністративно-складські приміщення); договором купівлі-продажу №1798 від 04.12.2018 року (на картоплесховище); договором купівлі-продажу № 1796 від 04.12.2018 року (на овочесховище));

- обстежувана земельна ділянка знаходиться в північно-східній частині місті її присвоєно кадастровий номер :03:002:0376;

- земельна ділянка знаходиться на території колишнього ТОВ "Кагат", якому був виданий державний акт на право постійного користування землею серія І-ІФ "001299 від 14.04.1998р. Рішенням виконавчого комітету міської ради №489 від 10.12.2002р. державний акт був анульований;

- відповідно до даних, отриманих від ДФС України в області (Лист №176/9/09-19-55-12-19 від 04.10.2018р.) ТОВ "Імперія-ІФ" до 22.07.2019 року за земельну ділянку на вул. Кобилянської, 22, 22г, 24 плату за землю не декларує та не сплачує.

На день проведення обстеження відсутня інформація про наявність документів на право користування обстежуваною земельною ділянкою, зокрема що стосується укладеного (діючого) договору оренди землі.

Листом №310/34.3-02/18в від 10 травня 2019 року позивач звертався до відповідача з вимогою укласти договір оренди земельної ділянки, сплативши кошти за користування земельною ділянкою за минулий період.

10 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 816/01-18/18в про сплату в добровільному порядку безпідставно збережених коштів. До даної претензії додано Акт обстеження спірної земельної ділянки №232 від 22.04.2019 року та розрахунок суми безпідставно збережених коштів за користування земельних ділянок комунальної форми власності на території м. Івано-Франківська.

Згідно розрахунків, розмір орендної плати, нарахованої за володіння і користування земельною ділянкою в період з 12.06.2018 року по 31.12.2018 року за площу під забудовою, яка перебувала у власності ТОВ "Імперія-ІФ", а саме 0,06719 га. становить 15 287 грн 59 к.

04.12.2018 року відповідач по справі викупивши інші приміщення почав використовувати усю земельну ділянку, що призвело до безпідставного збереження коштів за період з 04.12.2018 року по 22.07.2019 року у сумі 101 243 грн 56 к.

Разом за весь період безпідставно збережених коштів становить 116 531 грн 15 к.

Відповіді на зазначену претензію та доказів сплати відповідачем 116 531 грн 15 к. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати матеріали справи не містять.

За наведеного суд виходить з наступного.

Статтею 14 Конституції України врегульовано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Приписами частин 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Належними доказами, що містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення (адміністративно-складських приміщень, картоплесховища та овочесховища), розташованого на земельній ділянці комунальної форми власності площею 0,3371 га з кадастровим номером :03:002:0376 по вул. Кобилянської, 22 у м. Івано-Франківськ.

При цьому в матеріалах справи відсутній укладений договір оренди земельної ділянки між Івано-Франківською міською радою та відповідачем, як і відсутні докази проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки у спірний період, відтак суд констатує, що відповідач користувався цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відносини з приводу безпідставного отримання чи збереження майна врегульовано главою 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1,2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав і важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Таким чином, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Частиною 1 статті 21 Закону України "Про плату за землю" встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

З аналізу вищенаведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, відтак не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Вказане вище і спростовує твердження позивача про невідповідність подання позивачем позову в частині стягнення коштів за період з 25.04.2019 по 22.07.2019 року, мотивоване тим, що позивач не наділений повноваженням на стягнення коштів, як орендної плати, за вказаний період , оскільки вказана сума є податковим боргом, право на звернення про його стягнення належить Державній податковій службі.

Зі змісту частини 1 статті 79 Земельного кодексу України вбачається, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

На підставі матеріалів справи судом встановлено, що земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати, як в період зазначений у позові, так і на момент ухвалення рішення є сформованим об`єктом цивільних прав.

Поряд з цим основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з положеннями частини 5 статті 5, частини 1 статті 13 Закону України "Про оренду земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.

Крім того, приписи статті 288 Податкового кодексу України вказують на те, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Матеріали справи містять витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вул. Кобилянської, 22 у м. Івано-Франківськ (кадастровий номер :03:002:0376).

В контексті наведеного, в наявності порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати. При цьому розрахунок позивача визнається судом арифметично правильним.

З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Суд встановив, що відповідач набув право власності на об`єкти, які знаходяться на спірній земельній ділянці право користування земельною ділянкою не оформив і здійснював користування нею, не сплачуючи орендну плату.

Як передбачено ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відносини з фактичного користування земельною ділянкою за період з без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Тому відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

Також доказів сплати орендної плати в сумі 116 531 грн 15 к., зокрема за період з 12.06.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 15 287 грн 59 к. та з 04.12.2018 по 22.07.2019 в розмірі 101 243 грн 56 к. відповідач суду не надав.

Відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 116 531 грн 15 к. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 12.06.18 по 22.07.19 обґрунтовані та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 1921грн 00 к., що підтверджується платіжним дорученням №1755 від 10.12.19.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено в повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статями 73-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

позов Івано-Франківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-ІФ" про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 116 531 грн 15 к. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-ІФ" (вул.Грушевського, 22 а, м. Івано-Франківськ,76005, код 41024892) на користь Івано-Франківської міської ради (вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004, код 33644700) - 116 531 грн 15 к. (сто шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять одну гривню п`ятнадцять копійки) безпідставно збережених коштів та 1921 грн 00к. (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню) судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Апеляційну скаргу може бути подано до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.07.2020

Суддя Фанда О. М.