РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.07.2020Справа № 910/8063/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА"

про стягнення 649331,10 грн

представники сторін:

від позивача: Наконечна Н.О.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА" про стягнення 649331,10 грн. заборгованості, з яких: 602837,02 грн. сума основного боргу, 22378,55 грн - пеня, 18378,77 грн - 12% річних, 5736,76 грн - інфляційні збитки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором підряду на виготовлення друкованої продукції №243 від 16.12.2013.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.06.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/8063/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

03.07.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли відзив на позов та клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наступне:

установлений згідно із постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2" (зі змінами), на території України карантин у відповідності до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили);

вимога про сплату боргу відповідачем не отримана, у зв`язку із чим не можна стверджувати, що позивачем виконано вимоги п.10.1. договору на виготовлення друкованої продукції № 243 від 16.12.2013, відповідно до якого всі спірні питання і розбіжності між позивачем та відповідачем усуваються шляхом переговорів, а лише у випадку недосягнення згоди - в господарському суді відповідно до чинного законодавства України;

у період з 04.06.2020 по 30.06.2020 відповідачем здійснені часткові оплати заборгованості за договором;

відповідач не погоджується з нарахуванням пені, 12 % річних та інфляційних втрат, оскільки прострочення пов`язане з обставинами непереборної сили.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 09.07.2020 призначив судове засідання у справі №910/8063/20 на 21.07.2020.

20.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

21.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання 21.07.2020 не з`явився. Про розгляд справи відповідач був належним чином повідомлений ухвалою суду від 09.07.2020.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 21.07.2020 представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду власної заяви про зменшення позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 21.07.2020 суд задовольнив усне клопотання позивача та залишив без розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні 21.07.2020 представник позивача надав пояснення по суті позову, просив суд його задовольнити.

У судовому засіданні 21.07.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК" (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА" (замовник, відповідач) укладений договір підряду №243 на виготовлення друкованої продукції, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виготовити друковану продукцію (далі - продукція) у відповідності з її описом і на умовах, які викладаються в додаткових угодах до цього договору, що є його невід`ємними додатками, та передати її замовнику у власність. Продукція виготовляється з матеріалів виконавця (п.1.1., п.1.2. договору).

Відповідно до п.2.1., 2.4. договору вартість та ціна продукції вказана в додатку №1 до даного договору. За умови відсутності додаткових угод, невід`ємною частиною договору є рахунки - фактури та накладні.

Умови платежів і порядок взаєморозрахунків визначаються додатковими угодами та рахунками-фактурами (п.3.1. договору).

Позивачем надано у матеріали справи рахунки на оплату: № 20-0088 від 21.01.2020 на суму 78889,60 грн, № 20-0122 від 29.01.2020 на суму 78941,52 грн., № 20-0175 від 05.02.2020 на суму 79307,12 грн, № 20-0199 від 11.02.2020 на суму 79358,83 грн, № 20-0232 від 19.02.2020 на суму 80285,95 грн, № 20-0262 від 25.02.2020 на суму 80209,30 грн, № 20-0323 від 04.03.2020 на суму 82724,93 грн, № 20-0361 від 11.03.2020 на суму 87302,59 грн.

Відповідно до п.4.3. договору передача - прийняття продукції за кількістю здійснюється шляхом оформлення і підписання сторонами товарної накладної. Продукція за товарною накладною приймається уповноваженим (на підставі довіреності) представником замовника на складі виконавця в місці знаходження вул. Магнітогорська, 1 в м. Києві.

Відповідно до п. 4.5. договору якщо при передачі продукції було виявлено недоліки. дефекти, брак, які виникли з вини виконавця, але замовник має можливість використання продукції за призначенням. Замовник приймає таку продукцію і зазначає виявлені недоліки, дефекти, брак у товарній накладній чи Акт і при йому - передачі виконаних робіт, також представники сторін повинні, протягом двох робочих днів після передачі продукції, підписати протокол, вказавши у ньому усі недоліки, дефекти, брак та причини їх виникнення.

Відповідно до п.3.5. договору замовник здійснює 100% оплату отриманої продукції протягом 30 календарних днів від дати отримання продукції від виконавця, якщо інше не передбачено додатковими угодами.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору позивач у період з 23.01.2020 по 11.03.2020 виготовив та передав відповідачу продукцію на загальну суму 647019,84 грн, у підтвердження чого позивач надав суду видаткові накладні: № 206 від 23.01.2020 на суму 78889,60 грн, № 318 від 30.01.2020 на суму 78941,52 грн, № 451 від 06.02.2020 на суму 79307,12 грн, № 531 від 13.02.2020 на суму 79358,83 грн, № 654 від 20.02.2020 на суму 80285,95 грн, № 745 від 26.02.2020 на суму 80209,30 грн, № 874 від 05.03.2020 на суму 82724,93 грн, № 982 від 12.03.2020 на суму 87302,59 грн, а також видану відповідачем довіреність від 02.01.2020 на отримання товару.

Позивач направив на адресу відповідача вимогу вих. №14/04/2020-1 від 14.04.2020 про сплату заборгованості за договором підряду на виготовлення друкованої продукції №243 від 16.12.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки відповідачем здійснено часткову оплату за виготовлену та поставлену згідно із вище вказаними накладними продукцію на суму 44182,82 грн (оплата 25.05.2020), заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 602837,02 грн.

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, позивачем нараховані 22378,55 грн - пені, 18378,77 грн - 12% річних, 5736,76 грн - інфляційних збитків.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, права та обов`язки сторін у даній справи виникли на підставі договору підряду на виготовлення друкованої продукції №243 від 16.12.2013.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 1 ст. 837 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що укладений між сторонами підряду на виготовлення друкованої продукції №243 від 16.12.2013 за своєю правовою природою є змішаним договором з елементами договору підряду та поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що позивач на виконання умов договору №243 від 16.12.2013 у період з 23.01.2020 по 11.03.2020 виготовив та передав відповідачу продукцію на загальну суму 647019,84 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 206 від 23.01.2020 на суму 78889,60 грн, № 318 від 30.01.2020 на суму 78941,52 грн, № 451 від 06.02.2020 року на суму 79307,12 грн, № 531 від 13.02.2020 року на суму 79358,83 грн, № 654 від 20.02.2020 року на суму 80285,95 грн, № 745 від 26.02.2020 року на суму 80209,30 грн, № 874 від 05.03.2020 на суму 82 724,93 грн, № 982 від 12.03.2020 на суму 87302,59 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані уповноваженою особою відповідача за довіреністю від 02.01.2020 без заперечень та засвідчені печаткою ТОВ "ФОКУС МЕДІА".

За приписами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом пункту 3.5. договору сторони погодили, що відповідач здійснює 100% оплату отриманої продукції протягом 30 календарних днів від дати отримання продукції від позивача.

Як підтверджено матеріалами справи, у зв`язку із частковою оплатою 25.05.2020 у сумі 44182,82 грн, заборгованість відповідача за договором підряду на виготовлення друкованої продукції №243 від 16.12.2013 становила 602837,02 грн.

Під час розгляду справи, сторонами надано докази часткової оплати заборгованості на суму 100648,42 грн.

Так, судом встановлено, що здійснив оплату заборгованості за договором у наступному порядку: 04.06.2020 - у сумі 15000,00 грн, 23.06.2020 - у сумі 15000,00 грн, 23.06.2020 - у сумі 4706,90 грн, 25.06.2020 - у сумі 30941,52 грн, 30.06.2020 - у сумі 35000,00 грн.

Оскільки заборгованість у розмірі 15000,00 грн сплачена відповідачем згідно із платіжним дорученням №3234 від 04.06.2020 на момент звернення позивача до суду із позовом, то позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості у розмірі 15000,00 грн задоволенню не підлягають.

Сума заборгованості у розмірі 85648,42 грн сплачена відповідачем після звернення позивача до суду з цим позовом (дата звернення позивача до суду із позовом 04.06.2020 згідно із штемпеля на поштовому конверті) та відкриття провадження у справі зобов`язання відповідача зі сплати позивачу заборгованості у сумі 85648,42 грн припинилося.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки зобов`язання зі сплати заборгованості у сумі 85648,42 грн припинилось після звернення позивача до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі, то за висновками суду на момент розгляду справи №910/8063/20 предмет спору припинив своє існування, що є підставою для закриття провадження у справі згідно із п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що факт наявності заборгованості у розмірі 502188,60 грн (602837,02 грн - 100648,42 грн) за виготовлену та передану відповідачу продукцію належним чином доведений, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи.

Доказів оплати заборгованості у розмірі 502188,60 грн, на час прийняття рішення, відповідачем не надано, обставин, викладених у позові не спростовано.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки невиконане зобов`язання у розмірі 502188,60 грн підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

Щодо посилань позивача на те, що установлений згідно із постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2" (зі змінами), на території України карантин у відповідності до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили) та заперечення щодо нарахованих позивачем сум пені, 12 % річних та інфляційних втрат, оскільки прострочення пов`язане з обставинами непереборної сили, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України встановлено, що сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо договору, якщо вони виникли внаслідок непереборної сили чи стихійного лиха (форс-мажору).

Згідно із п.8.3. договору сторона, що підпала під вплив таких обставин, протягом 2-х днів письмово інформує про це іншу сторону, підтвердивши настання таких обставин документально (акт торгово-промислової палати чи компетентного державного органу).

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України, зокрема:

- засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб;

- засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб`єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників).

Згідно із ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").

Згідно із п.3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

За результатами розгляду документів ТПП України / регіональна ТПП видає сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (п. 6.11. Регламенту ТПП України).

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів у підтвердження направлення відповідачем повідомлень про настання форс-мажорних обставин із відповідним актом Торгово-промислової палати матеріали справи на виконання вимог п.8.3. договору та ст.14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Окрім того, відповідач був заздалегідь обізнаний зі змістом п. 7.3 договору в контексті обсягу відповідальності за прострочення оплати.

Також з врахуванням положень ст.ст. 42, 193 Господарського кодексу України, суд звертає увагу, що відповідач укладаючи спірний договір повинен належним чином планувати виконання своїх зобов`язань у погоджений сторонами строк, здійснювати свою господарську діяльність на власний ризик з врахування всіх обставин.

Щодо доводів відповідача на те, що позивачем не було дотримано досудового врегулювання спору, встановленого п. 10.1. договору, оскільки вимога позивача вих. №14/04/2020-1 від 14.04.2020 про сплату боргу відповідачем не отримана, то судом враховано наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002 р. №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначив, що положення ч.2 ст.124 Конституції України у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи і встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту своїх прав і свобод.

Норма ст.124 Конституції України, як і інші її положення, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу, а тому зобов`язання особи перед зверненням до суду скористатися даним способом захисту своїх прав є порушенням Конституції та інших нормативно-правових актів України.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15.02.2018 р. у справі № 922/603/17.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору; обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист; обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. №15-рп/2002).

Отже, приймаючи до уваги викладене, суд прийшов до висновку, що доводи відповідача з приводу досудового врегулювання не заслуговують на увагу, оскільки досудове врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Більш того, як підтверджено матеріалами справи позивач 27.04.2020 направив на адресу відповідача вимогу вих. №14/04/2020-1 від 14.04.2020 про сплату заборгованості відповідачем, а нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку позивача забезпечити отримання відповідачем вимоги про досудове врегулювання спору.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 22378,55 грн - пені, 18378,77 грн - 12% річних, 5736,76 грн - інфляційних збитків.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати вартості продукції передбачена у п.7.3. договору, відповідно до якого відповідач крім сплати боргу з урахуванням індексу інфляції, сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не оплаченої продукції з дня отримання продукції.

Нарахування пені здійснено позивачем за періоди з 25.02.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною № 206 від 23.01.2020); з 03.03.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною № 318 від 30.01.2020); з 10.03.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною №451 від 06.02.2020); з 17.03.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною № 531 від 13.02.2020); з 24.03.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною № 654 від 20.02.2020); з 28.03.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною № 745 від 26.02.2020); з 07.04.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною №874 від 05.03.2020); з 14.04.2020 по 31.05.2020 (за видатковою накладною №982 від 12.03.2020).

Перевіривши розрахунок пені судом встановлено, що позивачем допущено помилки при нарахуванні пені. За перерахунком суду сума пені становить 22317,41 грн, у зв`язку із чим вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

З урахуванням наведеного, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Також у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сторони погодили інший розмір процентів, встановлений цією нормою. Так, згідно із п.7.3. договору сторони погодили, що за порушення строків оплати вартості продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 12 % річних від вартості не оплаченої продукції з дня отримання продукції.

Нарахування 12% річних здійснено позивачем за періоди з 25.02.2020 по 31.05.2020; з 03.03.2020 по 31.05.2020; з 10.03.2020 по 31.05.2020; з 17.03.2020 по 31.05.2020; з 24.03.2020 по 31.05.2020; з 28.03.2020 по 31.05.2020; з 07.04.2020 по 31.05.2020; з 14.04.2020 по 31.05.2020.

Нарахування інфляційних втрат здійснено за березень 2020 року - квітень 2020 року (за видатковими накладними № 206 від 23.01.2020, № 318 від 30.01.2020), квітень 2020 року (за видатковими накладними №451 від 06.02.2020, № 531 від 13.02.2020, № 654 від 20.02.2020, № 745 від 26.02.2020).

Перевіривши розрахунки 12% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що позивачем допущено помилки при здійсненні розрахунків. За перерахунком суду сума 12% річних становить 15264,01 грн та інфляційних втрат - 5088,69 грн.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК" та про закриття провадження у справі №910/8063/20 в частині позовних вимог про стягнення 85648,42 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду із клопотанням у порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір" про повернення суми судового збору в частині позовних вимог щодо яких закрито провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 231, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі №910/8063/20 в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 85648,42 грн.

В іншій частині позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА" (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12; ідентифікаційний код 38812698) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК" (02094, м.Київ, ВУЛИЦЯ МАГНІТОГОРСЬКА, будинок 1; ідентифікаційний код 22891092) основний борг у сумі 502188,60 грн, пеню у сумі 22317,41 грн, 12% річних у сумі 15264,01 грн, інфляційні втрати у сумі 5088,69 та витрати по сплаті судового збору в сумі 8172,88 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.07.2020.

Суддя С. О. Турчин