ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" липня 2020 р. Cправа №902/32/20

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Кулік Наталії Дмитрівни, м.Вінниця

до Приватного підприємства "Глорія-В", м.Вінниця

про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 46000 грн

за участю представника позивача: Мишковської Т.М., діє на підставі ордера серії ВН 134073 від 13.01.2020.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

В С Т А Н О В И В :

16.01.2020 Фізична особа-підприємець Кулік Наталія Дмитрівна звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Глорія-В" безпідставно отриманих коштів в розмірі 46000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що між ним та Приватним підприємством "Глорія-В" було досягнуто домовленості про надання поворотної фінансової допомоги останньому в сумі 93000,00 грн, у зв`язку із чим сторони мали намір підписати відповідний Договір №1. Поряд з тим, вказаний Договір так і не було підписано, а тому кошти в сумі 93000,00 грн, на переконання позивача, відповідачем були отримані безпідставно.

В подальшому, за твердженням позивача, відповідачем було частково повернено кошти в сумі 47000,00 грн, при цьому залишок у розмірі 46000,00 грн не повернуто по даний час.

Ухвалою суду від 21.01.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/32/20, вирішено її розгляд здійснити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

20.02.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

"20.10.2016 між сторонами було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №20/11/ФИП згідно якого поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 01.12.2016.

Так, згідно платіжних доручень від 24.01.2017 №1264, від 26.01.2017 №1272 від 03.02.2017 №1293 позивачу було перераховано суму 47000,00 грн. Іншу частину коштів у розмірі 46000,00 грн було перераховано позивачу в 2017 році на зазначений нею картковий рахунок, оскільки між сторонами були доброзичливі відносини.

Як слідує з укладеного договору строк повернення коштів було визначено 01.12.2016, отже строки позовної давності щодо стягнення вказаної суми коштів сплили 01.12.2019".

22.05.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що Договір про надання поворотної фінансової допомоги №20/11/ФИН від 20.10.2016, копія якого додана до відзиву, не має жодного відношення до даної справи, доказів, які б свідчили про інше, до відзиву не надано. Номер та дата договору, який долучено до відзиву, не співпадає з номером та датою договору, який вказано у призначенні платежу в платіжних дорученнях про перерахування коштів та у платіжних дорученнях про їх повернення.

Також позивач наголошує, що до відзиву не надано доказів повернення коштів в сумі 46000,00 грн.

Щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності, позивач вказує, що оскільки кошти отримані безпідставно, а строк повернення визначається з моменту пред`явлення вимоги, яку було пред`явлено 05.12.2019, а відтак підстав для його застосування немає.

25.05.2020 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи для судового розгляду по суті на 02.07.2020.

На визначену судом дату (02.07.2020) представники обох сторін в судове засідання не з`явилися.

Поряд з тим, суд зазначає, що 30.06.2020 від представника відповідача надійшла заява про проведення розгляду справи за його відсутності у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. При цьому останній зазначає, що доводи, викладені у відзиві, підтримує в повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити з мотивів, викладених у відзиві.

02.07.2020 від представника позивача також надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Одночасно останній зазначає, що позов підтримує та просить суд його задовольнити у повному обсязі. Крім того, представник позивача просить суд призначити додаткове судове засідання щодо розподілу судових витрат, докази на підтвердження яких з боку позивача будуть надані протягом 5-ти днів з дати винесення судового рішення.

Розглянувши матеріали господарської справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

21.10.2016 Фізична особа - підприємець Кулік Наталія Дмитрівна (далі по тексту також - позивач) згідно платіжного доручення №1 перерахувала на рахунок ПП "Глорія-В" (далі по тексту також - відповідач) грошові кошти в розмірі 93000,00 грн, з призначенням платежу: "поворотна фінансова допомога згідно договору №1 від 21.10.2016".

В свою чергу, відповідачем було частково повернуто на рахунок позивача грошові кошти в сумі 47000,00 грн з призначенням платежу: "поворотна фінансова допомога згідно договору № від 21.10.2016. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з Банку (а.с.10-17).

З метою повернення решти грошових коштів в сумі 46000,00 грн позивач на адресу відповідача 05.12.2019 направив відповідну вимогу із зазначенням строку виконання зобов`язання - протягом семи днів з моменту отримання даної вимоги.

Відповідач на вказану вимогу не відреагував, кошти не повернув, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Враховуючи встановлені обставини, а також з огляду на позицію сторін у справі, суд вважає за необхідне встановити наявність/відсутність між сторонами договірних зобов`язань, які зумовили виникнення даного спору.

Як зазначалось раніше: відповідач стверджує, що правовідносини сторін виникли на підставі договору №20/11/ФИН від 20.10.2016 про надання поворотної фінансової допомоги, оригінал якого останнім долучено до матеріалів справи.

Поряд з тим, позивач наполягає, що грошові кошти, які є предметом даного спору, були перераховані безпідставно, оскільки Договір про надання поворотної фінансової допомоги №1, якій мав врегульовувати зобов`язання сторін, не було підписано.

Надаючи оцінку вказаним обставинам суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Так, з метою з`ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами, суд ухвалою від 21.01.2020 зобов`язав учасників справи надати усі наявні докази (документи) щодо відносин сторін, що стали підставою перерахування позивачем на рахунок відповідача коштів в сумі 93000 грн, а також докази на підтвердження їх повернення Приватним підприємством "Глорія-В" на рахунок Фізичної особи-підприємця Кулік Наталії Дмитрівни станом на час розгляду даної справи в суді.

Поряд з тим, ні позивачем, ні відповідачем не було надано суду Договір поворотної фінансової допомоги №1 від 21.10.2016, посилання на який наявний як в платіжному дорученні №1 від 21.10.2016 про перерахування грошових коштів у розмірі 93000,00 грн, так і в призначеннях платежів при частковому поверненні грошових коштів відповідачем, що відображено у виписках з Банку.

При цьому суд враховує, що відповідно до п.1.30 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Згідно з п.19 "Указівок щодо заповнення реквізитів розрахункових документів на паперових носіях та їх реєстрів", які є Додатком №9 до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 за №22, однією із вимог щодо заповнення реквізитів розрахункових документів та їх реєстрів є призначення платежу.

Цей реквізит у платіжних дорученнях, меморіальних ордерах та платіжних вимогах-дорученнях заповнюється з урахуванням вимог, установлених главою 3 цієї Інструкції.

Так, згідно з п.3.7 Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Питання щодо внесення змін до реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення після зарахування коштів на рахунок отримувача має вирішуватися між платником та отримувачем коштів у порядку, узгодженому між ними, оскільки пунктом 1.19 глави 1 Інструкції №22 визначено, що усі спори, які можуть виникнути з цих питань між учасниками розрахунків, вирішуються ними відповідно до законодавства України.

Таким чином, після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

З викладеного слідує, що уточнення призначення платежу після списання коштів з рахунку платника є обмін листами між контрагентами.

Поряд з тим, в матеріалах справи відсутнє буд-яке листування між сторонами з вказаного приводу.

Таким чином, у суду відсутні підстави ставити під сумнів інформацію, зазначену в платіжних документах, зокрема, що правовідносини сторін виникли на підставі Договору про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 21.10.2016.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договір про надання поворотної фінансової допомоги, за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поряд з тим, враховуючи, що сторонами не надано до матеріалів справи Договір поворотної фінансової допомоги №1 від 21.10.2016, у суду відсутня можливість з`ясувати його умови, зокрема щодо строків повернення наданих грошових коштів.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати положення ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, відповідно до якого якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, в матеріалах справи наявна вимога ФОП Кулік Н.Д. про повернення коштів в сумі 46000,00 грн, яка була направлена 05.12.2019 на адресу ПП "Глорія-В". Однак, відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не подав до суду докази, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили б про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму. При цьому заперечення відповідача спростовуються викладеними вище обставинами.

Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 46000,00 грн, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Одночасно суд вважає за необхідне зазначити щодо підстави позову, а саме застосування позивачем положень статті 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Так, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд, в сукупності встановлених обставин, врахував:

- відсутність в матеріалах справи договору про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 21.10.2016;

- платіжне доручення №1 від 21.10.2016 про перерахування грошових коштів позивачем на рахунок відповідача з призначенням платежу: "поворотна фінансова допомога згідно договору №1 від 21.10.2016";

- виписки з банку про часткове повернення відповідачем отриманих грошових коштів;

- наявність в матеріалах справи вимоги позивача від 05.12.2019 про повернення коштів в сумі 46000,00 грн

- відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про наявність у відповідача підстав для утримання у себе вказаних коштів.

Таким чином, незважаючи, що кошти, які є предметом спору у даній справі, були набуті відповідачем на законних підставах, однак після закінчення строку позики, відповідач зобов`язаний їх повернути.

Додатково в даній справі судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, зокрема: "суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини". Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18).

Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог слід зазначити наступне.

Поняття позовної давності унормовано главою 19 Цивільного кодексу України. Норми про позовну давність мають імперативний характер.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначалось раніше, судом встановлено, що між сторонами укладено Договір поворотної фінансової допомоги №1 від 21.10.2016, примірник якого сторонами суду не надано. Таким чином, у суду відсутня можливість з`ясувати його умови, зокрема щодо встановлених строків повернення наданих грошових коштів.

З огляду на викладене, судом застосовано положення ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України та визначено строк виконання відповідачем зобов`язання - у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Так, в матеріалах справи наявна вимога ФОП Кулік Н.Д. про повернення коштів в сумі 46000,00 грн, яка була направлена 05.12.2019 на адресу ПП "Глорія-В".

Враховуючи викладене вище, позивачем не пропущено строк позовної давності.

Вирішуючи питання стосовно відшкодування витрат зі сплати судового збору, суд враховує наступні положення.

Відповідно до ст.129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з його сплатою, підлягають стягненню з відповідача.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд враховує, що 02.07.2020 від представника позивача надійшла заява про розгляд вказаного питання в додатково призначеному судовому засіданні, після прийняття рішення по суті позовних вимог.

Так, приписами ч.1 ст.221 ГПК України визначено: "Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог."

Таким чином, з метою вирішення питання стосовно розподілу витрат на правову допомогу слід призначити судове засідання.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 221 ст. ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327, 333 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Глорія-В" (вул.Писарєва, буд.3, кв.83, м.Вінниця, 21036, ) на користь Фізичної особи-підприємця Кулік Наталії Дмитрівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 46000,00 грн.

3. Стягнути з приватного підприємства "Глорія-В" (вул.Писарєва, буд.3, кв.83, м.Вінниця, 21036, ) до Державного бюджету України 2102,00 грн судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. Призначити судове засідання для вирішення питання стосовно розподілу витрат позивача на правову допомогу на 20 липня 2020 року на 10 год. 00 хв. в приміщенні Господарського суду Вінницької області (вул.Пирогова, 29, м.Вінниця, 21018, 3-й поверх), про що повідомити сторони в тому числі шляхом направлення їм телефонограм.

6. Копію рішення надіслати на електронну адресу представника позивача адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни (ІНФОРМАЦІЯ_2) та представника відповідача адвоката Путіліна Є.В. (ІНФОРМАЦІЯ_1).

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 13 липня 2020 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (АДРЕСА_1);

3 - відповідачу ( вул.Писарєва, буд.3, кв.83, м.Вінниця, 21100 ).