ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"14" липня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/991/20

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Петров В.С., довіреність № 2046, дата видачі : 25.10.19;

від відповідача - Чібічьян О.Р., довіреність № 450, дата видачі : 21.05.20;

від відповідача - Лісецька Н.В., довіреність № 2046, дата видачі : 25.10.19;

розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство "НІБУЛОН" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" про стягнення 901 080,33 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

08.04.2020 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство "НІБУЛОН" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО № 1029/20) до відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" про стягнення 901 080,33 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.04.2020р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначення підготовчого засідання на "12" травня 2020 р. о 10:15 год.

06.05.2020р. до канцелярії Господарського суду Одеської області від відповідача надійшла заява за вх.ГСОО№11371/20, відповідно до якої відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій по справі, а саме штрафу на 50% до розміру 155 238,15грн., з підстав викладених у заяві.

06.05.2020р. до канцелярії Господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за вх.ГСОО№11369/20, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволені позовних вимогах у сумі 590 604,03грн., з підстав викладених у відзиві.

12.05.2020р. до канцелярії Господарського суду Одеської області від відповідача надійшло клопотання за вх.№11746/20 про відкладення розгляду справи.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням внесенням змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020р. №239 Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України установлено з 12.03.2020р. до 24.04.2020р. на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням внесенням змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2020р. Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України установлено термін дії карантину до 11.05.2020р. на усій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням внесенням змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020р. Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України установлено термін дії карантину до 22.05.2020р. на усій території України, підпункт 5 і 6 виключено та підпункт 7 викладено у новій редакції.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020р. №540-IХ розділ Х Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України доповнено п. 4 такого змісту: Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.05.2020р. було відкладено підготовче засідання на 09.06.2020р. о 10:45 год.

18.05.2020р. до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача надійшла відповідь на відзив за вх.ГСОО№12384/20, відповідно до якої просить суд задовольнити позов.

18.05.2020р. до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача надійшло заперечення за вх.ГСОО№12388/20 проти клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.06.2020р. було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 30.06.2020р. о 09:30 год.

18.06.2020р. до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача надійшли заперечення по справі за вх.ГСОО№15733/20.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.06.2020р. було закрито підготовче провадження у справі №916/991/20 та призначено справу до розгляду по суті на 09.07.2020р. о 11:15 год.

У судовому засіданні 09.07.2020р. судом було оголошено протокольну ухвалу про перерву до 14.07.2020р. о 09:10 год.

У даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

В ході розгляду даної справи Господарським судом Одеської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

14.07.2020р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство ,,НІБУЛОН (далі ТОВ СП „НІБУЛОН) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Акціонерного товариства ,,Українська залізниця в особі регіональної філії ,,Одеська залізниця Акціонерного товариства ,,Українська залізниця (далі АТ „Українська залізниця) 901 080,33 грн штрафу за несвоєчасну доставку вантажу.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ТОВ СП „НІБУЛОН посилається на приписи ст.ст.230,231 ГК України, ст.95 ЦК України, п.п.6,116,131 Статуту залізниць України, п.п.1.1.1, 1.2, 2.4, 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів, п.2.10 роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. № 04-5/601, залізничні накладні від 01.12.2019р. №32990079, від 16.02.2020р. №53756193, від 08.12.2019р. №33071721, від 17.12.2019р. №33178401, від 24.12.2019р. №33264540, від 16.12.2019р. №33166638, від 01.12.2019р. №52812088, від 04.12.2019р. №52862703, від 07.12.2019р. №52900198, від 11.12.2019р. №52951878, від 15.12.2019р. №53002317, від 18.12.2019р. №53040333, від 22.12.2019р. №53087722, від 25.12.2019р. №53121422, від 29.12.2019р. №53169900, досильні накладні від 02.12.2019р. №32994139, від 18.02.2020р. №45752540, від 09.12.2019р. №33087339, тощо.

Посилаючись на п. п. 1.1.1., 1.2., 2.4 „Правил обчислення термінів доставки вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000р., було зазначено, що термін доставки вантажу визначається. Виходячи з відставні, за яку обчислюється провізна плата. Залізниці зобов`язані доставити вантаж за призначенням за вагонними відправками та відправками у великовантажних контейнерах зі швидкістю 1 доба на кожна та неповні 200 км. Терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно п. 1. збільшуються на одну добу операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Також було зазначено позивачем, що пункт 2.9 вищезазначених Правил містить вичерпний перелік підстав, які надають залізниці право на збільшення терміну доставки. Інші (непередбачені цим пунктом) підстави можуть слугувати підставою для збільшення терміну доставки виключно за наявності вини вантажовідправника або вантажоодержувача. При цьому, про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним її обставинам та нормам українського законодавства, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. №457 (далі - Статут залізниць України), накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

В силу вищевикладених вимог Закону, наявні у матеріалах справи залізничні накладні свідчать про укладення між позивачем (вантажовідправник) і відповідачем (перевізник) договору перевезення вантажу.

Згідно з ч.1 ст.919 Цивільного кодексу України перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Статтею 923 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі прострочення доставки вантажу перевізник зобов`язаний відшкодувати другій стороні збитки, завдані порушенням строку перевезення, якщо інші форми відповідальності не встановлені договором, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до п.23 Статуту залізниць України, відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. В разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій. Для посвідчення прийняття вантажу до перевезення станція видає відправнику квитанцію.

Згідно з п.41 Статуту залізниць України, залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Відповідно до п.п.1.1,1.2 Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, залізниці зобов`язані доставляти вантажі за призначенням у такі терміни: у разі перевезення вантажною швидкістю вагонними відправками та відправками у великотоннажних контейнерах на кожну повну та неповну добу складає 200 км. Термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Згідно з п.п.2.1,2.4 Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. Терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Відповідно до п.2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

Згідно з п.п.2.10 Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки

Відповідно до п.116 Статуту залізниць України, за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб. Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув. Залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин.

Відповідно до пункту 129 Статуту залізниць України, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Отже, належним доказом для звільнення відповідача від відповідальності у зв`язку з порушенням встановлених термінів доставки вантажів та покладання такої відповідальності на вантажовідправника або вантажоодержувача мають бути комерційні або акти загальної форми, в яких повинні бути відображені причини затримки вантажу, та які повинні бути складені відповідно до вимог Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334. Відповідачем такі акти не надані та не наведено жодних обставин, які б доводили відсутність його вини в затримці вагонів. В зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що вантаж був доставлений з простроченням з незалежних від залізниці причин.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача штрафу за порушення термінів доставки вантажів залізничним транспортом.

Стосовно обчислення позивачем розміру штрафу по кожній залізничній накладній від суми провізної плати, зазначеної у графі 34 залізничної накладної, судом на підставі ч.4 ст.236 ГПК України враховується правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020р. у справі № 910/1524/19, згідно з яким щодо розмежування понять провізна плата та інші платежі як різновиди платежів, що сплачуються відправником на користь залізниці та відображаються у відповідних графах (31-33, 35-37) залізничної накладної, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від правових позицій Верховного Суду у постановах від 27.02.2019 у справі №910/9765/18, від 09.09.2019 у справі №910/14170/18 та від 12.09.2019 у справі №910/10427/18 щодо обчислення суми штрафу за несвоєчасну доставку вантажу залізницею, виходячи із загальної суми платежів, сплаченої відправником на користь залізниці та відображеної у графі 34 залізничної накладної, та зауважила на необхідності здійснення розрахунків штрафу в порядку пункту 116 Статуту залізниць України у відсотковому співвідношенні від суми провізної плати, зазначеної у графі 31 залізничної накладної, залежно від кількості днів прострочення у доставці вантажу.

На підставі викладеного та зазначеного, а також із врахуванням правової позиції Верховного Суду, господарським судом здійснено перерахунок розрахунку розміру штрафу по кожній залізничній накладній у відсотковому співвідношенні від суми провізної плати, зазначеної у графі 31 залізничної накладної, залежно від кількості днів прострочення у доставці вантажу, та із виключенням із розрахунку позивача 20 % ПДВ.

- № 33071721 від 08.12.2019 - 22 505,00 грн. х 2 х 30% = 13 418,70 грн.;

- №33178401 від 17.12.2019-21 945,00 грн. х 2 х 30% = 13 167,00 грн.;

- № 33264540 від 24.12.2019 - 22 224,00 грн. х 2 х 30% = 13 334,40 грн.;

- №33166638 від 16.12.2019- 13 841,00 грн. х 2 х 30% = 8 304,60 грн.;

- № 52812088 від 01.12.2019 - (18 653,00 грн. х 4 х 30%) + (18 424 х 2 х 30%)= 22 383,60 + 11 054,40 = 33 438,00 грн.;

- № 52862703 від 04.12.2019 - 18 653,00 грн. х 3 х 30% = 16 787,70 грн.;

- № 52900198 від 07.12.2019 - (18 653,00 грн. х 2 х 30%) + (18 424,00 грн. х 30%)= 16 719,00 грн.;

- № 52951878 від 11.12.2019 - (18 653,00 грн. х 4 х 30%) + (18 424,00 грн. х 2 х 30%) = 22 383,60 + 11 054,40 = 33 438,00 грн.;

- № 53002317 від 15.12.2019 - 18 653,00 грн. х 5 х 30% = 27 979,50 грн.;

- № 53087722 від 22.12.2019 - (18 424,00 грн. х 3 х 30%) + (18 195,00 грн. х 30%) = 16 581,60 + 5 458,50 = 22 040,10 грн.;

- № 53121422 від 25.12.2019 - (18653,00 грн. х 5 х 30%) + (18 424,00 грн. х 30%) = 27 979,50 + 5 527,20 = 33 506,70 грн.;

- № 53169900 від 29.12.2019 18 653,00 грн. х 14 х 30% = 78 342,60 грн.

Отже, загальний розмір штрафу розраховний судом згідно ст. 116 Статуту залізниць України складає - 310 476,30грн.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у розрахунках позивачем було необгрунтовано завищено відсотки суми штрафу за прострочення термінів доставки, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню частина суми штрафу, на загальну суму 149 032,44 грн.:

- За накладною № 32990079 (досильна накладна № 32994139) для 52 вагонів термін доставки вантажу починається з 24-ї години дати приймання вантажу 01.12.2019 до 06.12.2019 о 15-55 год. дати повідомлення вантажоотримувача і становить 4 доби і 16-00 год. Розрахунковий термін доставки вантажу на відстань 964 км. - 3 доби (одна доба на кожні повні та неповні 320 км), додатково одна доба на операції пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу - всього 4 доби. Прострочення терміну доставки вантажу менше 48 год. Штраф не застосовується.

- За накладною № 53756193 для 1 вагону (досильна накладна № 45752540) термін доставки вантажу починається з 24-ї години дати приймання вантажу 16.02.2020 до 21.02.2020 о 08-50 год. дати повідомлення вантажоотримувача і становить 4 доби і 09-00 год. Розрахунковий термін доставки вантажу на відстань 797 км. - 3 доби (одна доба на кожні повні та неповні 320 км), додатково одна доба на операції пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу - всього 4 доби. Прострочення терміну доставки вантажу менше 48 год. Штраф не застосовується.

- За накладною № 53040333 для 3 вагонів (досилочна накладна № 47055595) термін доставки вантажу починається з 24-ї години дати приймання вантажу 18.12.2019 до 23.12.2019 о 06-00 год. дати повідомлення вантажоотримувача і становить 4 доби і 06-00 год. Розрахунковий термін доставки вантажу на відстань 775 км. - 3 доби (одна доба на кожні повні та неповні 320 км), додатково одна доба на операції пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу - всього 4 доби. Прострочення терміну доставки вантажу менше 48 год. Штраф не застосовується.

Відтак, позовну заяву про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажів слід задовольнити частково, а саме в сумі 310 476,30 грн.

Щодо зменшення розміру штрафу суд вказує наступне.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) передбачена статтею 233 ГК України та частиною 3 статті 551 ЦК України.

Частинами 1 та 2 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У частині 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Можливість зменшення розміру штрафу, господарський суд обґрунтувує тим, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, відсутністю доказів негативних наслідків та збитків від несвоєчасної поставки.

Судом встановлено, що відповідач виконав (хоча і з простроченням) свої зобов`язання з перевезення вантажу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.Зі змісту зазначених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами, які несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) розміру заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондує обов`язок сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 26.03.2020р. по справі №916/2154/19.

З огляду на викладене, враховуючи необхідність дотримання збалансованості інтересів обох сторін, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 ГК України, вважає за доцільне та правомірне зменшити нараховані позивачем штрафні санкції у вигляді штрафу до 290 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року у справі №5-249кс15.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського підприємства „НІБУЛОН зі стягненням з Акціонерного товариства „Українська залізниця в особі регіональної філії „Одеська залізниця штрафу, який становить 310 476,30 грн., та з урахуванням враховуючи необхідність дотримання збалансованості інтересів обох сторін, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 ГК України, господарський суд вважає за доцільне та правомірне зменшити нараховані штрафні санкції у вигляді штрафу до 290 000,00 грн.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 4 657,14 грн. покладаються на відповідача, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство "НІБУЛОН" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" про стягнення 901 080,33 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства „ Українська залізниця (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі регіональної філії „Одеська залізниця (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, ідентифікаційний код 40081200) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського підприємства НІБУЛОН (54002, м. Миколаїв, вул. Каботажний спуск,1, ідентифікаційний код 14291113) штраф за несвоєчасну доставку вантажу у розмірі 290 000 /двісті дев`яносто тисяч / грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 657/ чотири тисячі шістсот п`ятдесят сім / грн. 14 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст складено 17 липня 2020 р.

Суддя С.Ф. Гут