ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2020 р. Справа№ 52/125

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.01.2020

у справі №52/125 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»;

до: 1. Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2. Головного фінансового управління Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

3. Головного управління комунального господарства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 82 387 000,00 грн заборгованості

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», яке в подальшому змінило найменування та організаційно-правову форму на Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - ПрАТ «АК «Київводоканал», позивач, стягувач) звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом (з урахуванням уточнень до позовної заяви) до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Виконавчий орган Київської міської ради (КМДА), відповідач-1), Головного фінансового управління Київської міської ради (КМДА) (далі також - відповідач-2) та Головного фінансового управління Київської міської ради (КМДА), якого ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2009 замінено на іншого відповідача - Головне управління комунального господарства Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі також - відповідач-3) про стягнення 82 387 000,00 грн заборгованості з різниці між фактичними витратами (собівартістю) з надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення для населення та фактичним нарахуванням за затвердженими для населення тарифами в період з 01.12.2006 по 29.02.2008.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2010 у справі №52/125 в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2010, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2010, рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2010 у справі №52/125 скасовано частково та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 70 836 100,00 грн компенсації з різниці в тарифах на послуги з водопостачання та водовідведення, 25 500,00 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в позові до Головного фінансового управління Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відмовлено; провадження у справі по відношенню до Головного управління комунального господарства Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) припинено; стягнуто з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 12 750,00 грн державного мита за розгляд апеляційної скарги.

29.12.2010 на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2010, яка набрала законної сили 29.09.2010, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2010, яка набрала законної сили 16.12.2010, Господарським судом міста Києва видано наказ про стягнення з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 12 750,00 грн державного мита за розгляд апеляційної скарги (далі також - Наказ №1), а також наказ про стягнення з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 70 836 100,00 грн компенсації з різниці в тарифах на послуги з водопостачання та водовідведення, 25 500,00 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (далі також - Наказ №2).

13.12.2019 ПрАТ «АК «Київводоканал» звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою вих. №7303/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, в якій позивач просив визнати незаконними дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказу №1 згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019), а також зобов`язати ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного наказу.

Крім того, 13.12.2019 ПрАТ «АК «Київводоканал» звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, в якій позивач просив визнати незаконними дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказу №2 згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60686151 від 22.11.2019), а також зобов`язати ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного наказу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №52/125 скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ задоволено повністю, визнано дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчих документів - наказів Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 стягувачу без прийняття до виконання незаконними, зобов`язано ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказів Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010.

Задовольняючи скарги ПрАТ «АК «Київводоканал», суд виходив з того, що відповідно до ч.1, ч.6 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону; місцеві бюджети є самостійними та не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів; виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; боржник - Київська міська державна адміністрація є органом місцевого самоврядування, а не державним органом, у зв`язку з чим незаконними є оскаржувані дії державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання з тих підстав, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, Департамент ДВС МЮУ звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким у задоволенні скарг ПрАТ «АК «Київводоканал» відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт наголошував на правомірності дій державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019 з огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; ані норми Закону України «Про виконавче провадження», ані положення Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011, не зобов`язують органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, виконувати рішення про стягнення коштів лише з державного бюджету; вказаним Порядком визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення; рішення про стягнення коштів з місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства.

Крім того, апелянт вказував на відсутність в тексті оскаржуваної ухвали зазначення будь-яких підстав для визнання незаконним повідомлення №60686151 від 22.11.2019 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання; вказане повідомлення винесено державним виконавцем у повній відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на те, що наказ Господарського суду м. Києва від 29.12.2010 у справі № 52/125, який був пред`явлений скаржником на виконання до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, був повернутий стягувачеві без виконання 10.02.2015, а відтак, строк пред`явлення його до виконання закінчився 10.02.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2020 поновлено Департаменту ДВС МЮУ пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №52/125, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 08.07.2020, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

ПрАТ «АК «Київводоканал» скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надало заперечення на апеляційну скаргу, в яких просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на тому, що 21.06.2018 Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві накази Господарського суду м. Києва від 29.12.2010 у справі № 52/125 були повернуті стягувачу з мотивів неправомірного їх обліку за бюджетною програмою КПКВК 3504040, оскільки боржником є КМДА як виконавчий орган Київської міської ради, а тому виконавчий документ підлягає виконанню органами виконавчої служби; відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виконання судових рішень щодо Київської міської ради прямо покладено на ВПВР Департаменту ДВС МЮУ; враховуючи, що за змістом ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається та поновлює свій перебіг спочатку з дня його повернення, після повернення Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві наказів Господарського суду м. Києва від 29.12.2010 у справі № 52/125 строк пред`явлення їх до виконання встановлюється з дня їх повернення, а саме, з 21.06.2018 та, відповідно, спливає через три роки - 21.06.2021.

Крім того, позивач вказував на те, що ВПВР Департаменту ДВС МЮУ додатково було повідомлено про те, що ПрАТ «АК «Київводоканал» також зверталося до ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві із заявами №4963/12 та №4970/12 від 29.08.2019 про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчих проваджень, однак повідомленнями №59949645/4 та №59949947/4 від 04.09.2019 виконавчі документи були повернуті стягувачеві без прийняття до виконання, що в свою чергу також перериває строк подачі виконавчих документів до виконання.

У судове засідання відповідачі явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідачів, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, а також те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для розгляду апеляційної скарги без заслуховування їх пояснень, з огляду на встановлені ч. 2 ст. 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні скарг ПрАТ «АК «Київводоканал» відмовити в повному обсязі.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

08.07.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників позивача та апелянта, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 326 ГПК України).

Частиною 1 статті 327 ГПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Стаття 55 Конституції України вказує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження») однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 339 ГПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Як було зазначено вище, ПрАТ «АК «Київводоканал» звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою вих. №7303/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме, наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019.

В обґрунтування вказаної скарги, позивач, посилаючись на пункт 4 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, вказував на те, що саме ВПВР Департаменту ДВС МЮУ підвідомчі рішення, за якими боржниками є, зокрема, Київська міська рада або Київська міська державна адміністрація та їх структурні підрозділи, а тому ВПВР Департаменту ДВС МЮУ незаконно повернуто вищевказаний наказ, за яким боржником є виконавчий орган Київської міської ради (КМДА), з підстав пред`явлення його не за підвідомчістю.

Крім того, як стверджує позивач, ПрАТ «АК «Київводоканал» заявою про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження від 24.10.2019 було направлено наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ для примусового виконання рішення суду в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки такий строк у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» було перервано, а його перебіг поновлено з моменту повернення виконавчого документа стягувачу, тобто з 21.06.2018 згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві від 21.06.2018 № 14-08.10/1171-6460.

Також позивач звертав увагу, що в оскаржуваному повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019 зазначено про вчинення двох виконавчих дій, а саме, поновлення на посаді та стягнення коштів, порядок виконання яких визначено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, наведене не має жодного відношення до наказу Господарського суду міста Києва № 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1), в якому чітко зазначено лише про стягнення коштів, а тому не може враховуватися як підстава для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

Позивач наголошував на тому, що незважаючи на тривале перебування наказу Господарського суду міста Києва від 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) на виконанні, заборгованість залишається несплаченою, відмови у його прийнятті до виконання негативно впливають на фінансовий стан товариства, чим істотно порушуються права та законні інтереси ПрАТ «АК «Київводоканал» як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки ускладнює господарську діяльність з надання споживачам послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Розглянувши доводи вказаної скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» вих. №7303/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

При цьому, колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин в частині наявності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, що вчинені ВПВР Департаменту ДВС МЮУ застосовуються положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), а в частині, що стосуються вимог до виконавчого документа, яким є наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) - вимоги Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV.

Згідно зі ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) декілька разів перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби, однак, 17.05.2013 та 16.02.2015 повертався на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення), про що свідчать відмітки на зворотній стороні даного наказу, оригінал якого оглянуто колегією суддів в судовому засіданні.

У подальшому наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) було пред`явлено 04.11.2015 до виконання до Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03.09.2014 №440.

05.11.2015 Головне територіальне управління юстиції у м. Києві прийняло до обліку рішення, виконання, якого гарантується державою (повідомлення від 05.11.2015 №3192/04-31).

12.01.2016 Головне територіальне управління юстиції у м. Києві повідомило стягувача про те, що 09.10.2015 згідно акту приймання передавання за 4 квартал 2015 року (третя черга) наказ було передано до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

Листом вих. №14-08.10/1171-6460 від 21.06.2018 Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві повернуло оригінал наказу стягувачу у зв`язку з тим, що даний виконавчий документ неправомірно обліковується за бюджетною програмою.

У 2019 році стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1).

Повідомленням вих. №59949645/4 від 04.09.2019 ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання з тих підстав, що його пред`явлено не за підвідомчістю, з посиланням на Інструкцію з організації примусового виконання рішень, відповідно до якої саме ВПВР Департаменту ДВС МЮУ підвідомчі рішення, за якими боржниками є Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.

24.10.2019 стягувач звернувся до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ із заявою вих. №6135/12/36/02-19 про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження, в якій вказав на те, що він звертався до ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження, однак виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з його пред`явленням не за підвідомчістю виконання рішення. Крім того, у вказаній заяві стягувач зауважив, що наказ Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 неодноразово перебував на виконанні та останній раз Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві був повернутий стягувачу листом вих. №14-08.10/1171-6460 від 21.06.2018.

У заяві вих. №6135/12/36/02-19 від 24.10.2019 стягувач просив ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження за наказом Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 про стягнення з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 12 750,00 грн державного мита за розгляд апеляційної скарги, а також накласти арешт на рахунки боржника.

02.12.2019 стягувачем отримано лист вих. №60676191/14 із повідомленням ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 21.11.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що вказаний наказ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, а відтак, пред`явлений не за підвідомчістю.

Колегія суддів зазначає, що механізм виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджетних установ визначається Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

За приписами ст. ст. 5, 18, 26 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України №2165/5 від 16.07.2019), ВПВР Департаменту ДВС МЮУ підвідомчі рішення, за якими боржниками є, зокрема, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (ч. 4 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З наведених норм вбачається, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема, стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком №845 особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду визначаються статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якої, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: 1) державний орган; 2) державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); 3) юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, боржник за наказом Господарського суду міста Києва від 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) - Виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) є органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів.

Однак, як свідчить зміст статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» органи місцевого самоврядування не відносяться до суб`єктів (боржників), за якими держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.

Отже, у спірних правовідносинах, держава не виступає гарантом виконання зобов`язань за механізмами, передбаченими Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а тому висновок суду першої інстанції про те, що виконання судових рішень відносно органу місцевого самоврядування не регулюється положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є правильним.

Разом з цим, саме органи Держказначейства є встановленими Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком №845 особами, що, зокрема, здійснюють безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 25.11.2019 у справі №200/4120/19-а та у постанові від 16.04.2020 у справі №804/5950/17.

Згідно з приписами пункту 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Так, порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок № 845).

Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 26 Порядку №845 передбачено, що безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках).

У разі коли за визначеними органом Казначейства кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету (кодами тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів) та економічної класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику вимогу щодо необхідності вжиття боржником заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення (пункт 31 Порядку №845).

Враховуючи викладене, виданий на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2010 наказ Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 про стягнення з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 12 750,00 грн державного мита за розгляд апеляційної скарги (Наказ №1), підлягає виконанню органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, тобто не є підвідомчим ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, а відтак, правомірно повернутий останнім згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019 на підставі пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що пред`явлений не за підвідомчістю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 910/4756/18.

Доводи позивача про те, що в повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019 безпідставно зазначено про вчинення двох виконавчих дій, а саме, поновлення на посаді та стягнення коштів, порядок виконання яких визначено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки наведене не має жодного відношення до наказу Господарського суду міста Києва № 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1), в якому чітко зазначено лише про стягнення коштів.

Разом з тим, як вбачається з вказаного повідомлення, помилкове зазначення в ньому про виконання виконавчого документу щодо поновлення на посаді з посиланням на ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» не було визначено державним виконавцем як підстава для повернення наказу Господарського суду міста Києва № 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №1) без прийняття до виконання.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконними дій ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказу №1) згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60676191 від 21.11.2019, а також зобов`язання ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного наказу, у зв`язку з чим скарга ПрАТ «АК «Київводоканал» вих. №7303/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання не підлягає задоволенню.

Крім того, як було зазначено вище, ПрАТ «АК «Київводоканал» звернулося до Господарського суду міста Києва ще з однією скаргою вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме, наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60686151 від 22.11.2019.

В обґрунтування цієї скарги, позивач вказував на незаконність дій ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення вказаного наказу з підстави пропуску стягувачем строку для пред`явлення його до виконання, оскільки при направленні наказу Господарського суду міста Києва № 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) на примусове виконання до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, стягувачем у своїй заяві про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження було зазначено, що вказаний наказ вже неодноразово перебував на виконанні та востаннє даний наказ листом вих. № 14-08.10/1172-6462 від 21.06.2018 було повернуто стягувачу Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, яке відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконує рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ.

За таких обставин, позивач стверджує, що заявою про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження від 24.10.2019 ним було направлено наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ для примусового виконання рішення суду в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки такий строк у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» було перервано, а його перебіг поновлено з моменту повернення виконавчого документа стягувачу, тобто з 21.06.2018.

Позивач також наголошував на тому, що незважаючи на тривале перебування наказу Господарського суду міста Києва від 52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) на виконанні, заборгованість залишається несплаченою, відмови у його прийнятті до виконання негативно впливають на фінансовий стан товариства, чим істотно порушуються права та законні інтереси ПрАТ «АК «Київводоканал» як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки такі обставини ускладнюють господарську діяльність з надання споживачам послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Розглянувши доводи вказаної скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, до спірних правовідносин в частині наявності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, що вчинені ВПВР Департаменту ДВС МЮУ застосовуються положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), а в частині, що стосується вимог до виконавчого документа, яким є наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) - вимоги Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) декілька разів перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби, однак, 17.05.2013 та 10.02.2015 повертався на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення), про що свідчать відмітки на зворотній стороні даного наказу, оригінал якого оглянуто колегією суддів у судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції станом на дату проведення вказаних виконавчих дій) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 вказаного Закону після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Статтею 22 вказаного Закону було встановлено строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, а саме, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, вчиненням Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби дій щодо повернення Наказу №2 стягувачу, враховуючи норми ст.ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на дату проведення виконавчих дій), строк пред`явлення вказаного наказу до виконання переривався та новий строк в один рік для пред`явлення наказу до виконання розпочався з 10.02.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, у подальшому наказ Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) було пред`явлено 04.11.2015, тобто в межах встановленого строку, до виконання до Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03.09.2014 №440.

Відповідно до пункту 1 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03.09.2014 №440 (далі - Порядок), цей Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними.

Згідно з пунктом 2 Порядку рішення - виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суб`єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.

Рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості (пункт 3 Порядку).

Згідно з п. 5 Порядку зареєстроване в установленому порядку рішення невідкладно розглядається керівником органу державної виконавчої служби та передається відповідальній особі не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до органу державної виконавчої служби.

05.11.2015 Головне територіальне управління юстиції у м. Києві прийняло до обліку рішення, виконання, якого гарантується державою (повідомлення від 05.11.2015 №3194/04-31).

12.01.2016 Головне територіальне управління юстиції у м. Києві повідомило стягувача про те, що 09.10.2015 згідно акту приймання передавання за 4 квартал 2015 року (третя черга) наказ було передано до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

Станом на дати вчинення вказаних дій стягувачем та органами ДВС діяли норми вищенаведеної статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV щодо порядку переривання та встановлення строків пред`явлення виконавчих документів до виконання.

05.10.2016 набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, листом вих. №14-08.10/1172-6462 від 21.06.2018 Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві повернуло оригінал наказу стягувачу у зв`язку з тим, що даний виконавчий документ неправомірно обліковується за бюджетною програмою.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції, чинній станом на 21.06.2018), виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з п. 1 ч. 4, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Таким чином, з огляду на положення статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на дату пред`явлення наказу до виконання 04.11.2015, та положення статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на 21.06.2018, строк пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) до виконання перервався 04.11.2015 і, відповідно, новий трирічний строк для пред`явлення його до виконання було встановлено з 21.06.2018 (дати повернення наказу стягувачу) до 21.06.2021 включно.

Посилання апелянта на те, що вчинені стягувачем 04.11.2015 дії щодо пред`явлення наказу до виконання не переривали строку пред`явлення його до виконання, оскільки не були пред`явленням виконавчого документу, вчиненим у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», є безпідставними з огляду на наступне.

З аналізу норм статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на дату пред`явлення наказу до виконання 04.11.2015, та статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на дату повернення виконавчого документа стягувачу 21.06.2018, вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається саме фактом пред`явлення виконавчого документа до виконання без будь-яких застережень. У даному випадку направлення стягувачем виконавчого документа на виконання до органів, що здійснюють виконання рішень, є конкретною дією, тобто активною поведінкою суб`єкта правовідносин, зокрема, стягувача, яка свідчить про бажання останнього отримати виконання судового рішення, що має наслідком переривання строку.

Крім того, у 2019 році стягувач звернувся до ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2).

Повідомленням вих. №59949947/4 від 04.09.2019 ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання з тих підстав, що його пред`явлено не за підвідомчістю, з посиланням на Інструкцію з організації примусового виконання рішень, відповідно до якої саме ВПВР Департаменту ДВС МЮУ підвідомчі рішення, за якими боржниками є Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладені приписи законодавства, новий строк для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) до виконання встановлюється з 04.09.2019.

31.10.2019 стягувач звернувся до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ із заявою вих. №6354/12/36/02-19 про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження, в якій вказав на те, що він звертався до ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження, однак виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з його пред`явленням не за підвідомчістю виконання рішення. Крім того, у вказаній заяві стягувач зауважив, що наказ Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 неодноразово перебував на виконанні та, зокрема, Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві був повернутий стягувачу листом вих. №14-08.10/1172-6420 від 21.06.2018.

У заяві вих. №6354/12/36/02-19 від 31.10.2019 стягувач просив ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження за наказом Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 про стягнення з Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на користь ВАТ «АК «Київводоканал» 25 500,00 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також накласти арешт на рахунки боржника.

Разом з тим, 02.12.2019 стягувачем отримано лист вих. №60686151/14 із повідомленням ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 22.11.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Так, згідно з п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ незаконно повернуто наказ Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 (Наказ №2) з наведеної підстави, оскільки ним не було враховано тієї обставини, що перебування виконавчого документу у період з 09.11.2015 по 21.06.2018 на виконанні в органах казначейського обслуговування перервало строк пред`явлення виконавчого документа до виконання та, відповідно, новий трирічний строк на пред`явлення його до виконання необхідно обраховувати з 21.06.2018 по 21.06.2021.

З огляду на вищевикладене, звернення стягувача 31.10.2019 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ із заявою вих. №6354/12/36/02-19 про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження було здійснене в межах встановленого законом трирічного строку для пред`явлення його до виконання, а у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ були відсутні передбачені пунктом 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для повернення 22.11.2019 наказу Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 (Наказ №2) стягувачу без прийняття до виконання.

За таких обставин, скарга ПрАТ «АК «Київводоканал» вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 в частині визнання незаконними дій ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо повернення виконавчого документу - наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 (Наказ №2) стягувачу без прийняття до виконання з підстав пропуску строку пред`явлення згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60686151 від 22.11.2019 підлягає задоволенню.

Водночас, суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» у вказаній частині з мотивів, викладених в оскаржуваній ухвалі, а саме, у зв`язку з тим, що ВПВР Департаменту ДВС МЮУ повинен здійснювати виконання зазначеного виконавчого документу. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на підставу, що була визначена державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ для повернення виконавчого документа (Наказу №2) стягувачу без прийняття до виконання у повідомленні №60686151 від 22.11.2019, ототожнивши її з підставою, визначеною у повідомленні №60676191 від 21.11.2019, яким було повернуто інший наказ Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 (Наказ №1).

Крім того, як було зазначено вище, у відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з місцевих бюджетів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 в частині зобов`язання ВПВР Департаменту ДВС МЮУ відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню Господарського суду міста Києва від 29.12.2010 у справі №52/125 (Наказ №2).

При цьому, колегія суддів враховує доводи позивача про те, що тривале перебування наказів Господарського суду міста Києва від 52/125 від 29.12.2010 (Наказу №1 та Наказу №2) на виконанні Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві та повернення їх без фактичного виконання судового рішення, а також відмови органів ДВС у їх прийнятті до виконання негативно впливають на фінансовий стан товариства, чим істотно порушуються права та законні інтереси ПрАТ «АК «Київводоканал» як стягувача за даними виконавчими документами.

Водночас, позивач не був позбавлений права оскаржити в адміністративному порядку відповідні дії Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, як уповноваженого органу, що здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, проте даним правом, як пояснив представник позивача у судовому засіданні на поставлене колегією суддів питання, ПрАТ «АК «Київводоканал» не скористалося.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Департаменту ДВС МЮУ підлягає задоволенню частково, а ухвала Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №52/125 -скасуванню з ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ та часткове задоволення скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 282 ГПК України, згідно з пунктом 4 частини 1 якої, у резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги Департаменту ДВС МЮУ, витрати останнього по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають покладенню на апелянта та позивача, який звернувся зі скаргами на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, порівну.

Керуючись ст. ст. 253-255, 264, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №52/125 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №52/125 скасувати.

3. Відмовити у задоволенні скарги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» вих. №7303/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

4. Задовольнити частково скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

5. Визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення виконавчого документу - наказу Господарського суду міста Києва №52/125 від 29.12.2010 стягувачу без прийняття до виконання з підстав пропуску строку пред`явлення згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №60686151 від 22.11.2019.

6. В іншій частині скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» вих. №7301/12/36/02-19 від 12.12.2019 на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

7. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний код 03327664) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, будинок 13; ідентифікаційний код 00015622) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн 00 коп.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

9. Матеріали справи №52/125 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 13.07.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир