ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2020 р. Справа№ 910/15883/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Огірко А.О.

За участю представників учасників процесу:

від позивача: не з`явилися;

від відповідача-1: фізична особа-підприємець Набедрик Олег Михайлович (особисто);

від відповідача-2: представник Баранов М.С. - за довіреністю № 225-КМГ-2499 від 22.04.2020.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 (суддя Літвінова М.Є., м. Київ, повний текст рішення складено 18.02.2020)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича, м. Київ

до 1) Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича, м. Київ

2) Київської міської ради

про визнання недійсною угоди про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

11.11.2019 Фізична особа-підприємець Ямковий Артем Сергійович (надалі - ФОП Ямковий Артем Сергійович/позивач/скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича (надалі - відповідач-1) та Київської міської ради (надалі - відповідач-2) про визнання недійсною угоди про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. 25.12.2015 та зареєстрована в реєстрі за № 469.

В обґрунтування позовних вимог ФОП Ямковий Артем Сергійович зазначає, що оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2016 у справі № 826/3951/16 встановлено, що рішення Київської міської ради від 23.07.2015 № 904/1768 "Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону-комплексу на вул. Симиренка, 10Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього" прийнято із порушенням визначеної законодавством процедури, визнано протиправним та скасовано, укладена на його підставі угода між Київською міською радою як орендодавцем та Набедрик О.М. як орендарем про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок від 25.12.2015, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрована в реєстрі за № 469 відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України є недійсною через недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вказує позивач, на земельних ділянках, які надані відповідачу 1 у користування за оспорюваним правочином, знаходяться тимчасові споруди, які належать позивачу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі №910/15883/19 (суддя Літвінова М.Є., м. Київ, повний текст рішення складено 18.02.2020) у позові відмовлено.

Судове рішення прийнято з посиланням на ст.20 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст.ст. 2, 4, 13-14 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст.ст. 15-16, 203-204, 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та мотивоване тим, що твердження позивача, викладені у позовній заяві про те, що на земельних ділянках, які надані відповідачу-1 у користування за оспорюваним правочином, знаходяться тимчасові споруди, які належать позивачу, жодним чином не обґрунтовують та не доводять порушення/невизнання/оспорювання будь-яких прав останнього.

Не погодившись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Ямковий Артем Сергійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована не правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та не повно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі ФОП Ямковий Артем Сергійович зазначає, зокрема, що рішення Київської міської ради № 904/1768 від 23.07.2015 «Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону-комплексу на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього» було визнано протиправним та скасовано Окружним адміністративним судом міста Києва, а відтак, на переконання скаржника, угода про поновлення та внесення змін до Договору оренди земельних ділянок, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. за номером 469 від 25.12.2015 має бути визнана недійсною.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у справі № 910/15883/19 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі №910/15883/19 призначено на 21.05.2020.

18.05.2020 на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) - частина перша ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Відповідно до абзацу 4 п. 2 Розділу XIV "Опрацювання та надсилання вихідних документів" Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814 (зі змінами, наказ ДСА від 24.12.2019 № 1196) передача електронних документів здійснюється із застосуванням кваліфікованого електронного підпису (ЕЦП).

Однак, надіслане електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи електронного цифрового підпису не містить, в зв`язку з чим не є офіційним документом та не приймається до уваги колегією суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2020 у справі № 910/15883/19 відкладено розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 на 02.06.2020.

27.05.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач-1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № 910/15883/19 відкладено розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 на 18.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2020 у справі № 910/15883/19 оголошено перерву у даній справі до 14.07.2020.

02.07.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Київської міської ради надійшов відзив № 08/230-956 від 01.07.2020 на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання просила апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 - без змін.

13.07.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник скаржника, адвокат Станицький О.Б. буде зайнятий у іншому судовому процесі в суді Приморського суду м. Одеси.

Розглянувши клопотання Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 202 ГПК України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Всупереч ст.ст. 76, 77 ГПК України, скаржником не надано належних та допустимих доказів, щодо неможливості направити іншого представника в судове засідання, яке призначене на 14.07.2020, а також те, що про дату судового засідання скаржника було попереджено заздалегідь, отже, у останнього було достатньо часу для того, щоб забезпечити явку уповноважених представників в судове засідання саме 14.07.2020.

Таким чином, скаржник не був позбавлений можливості залучити іншого представника у судове засідання 14.07.2020, а доказів неможливості розгляду скарги без участі представника позивача матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Так, 14.07.2020 в судове засідання не з`явився представник скаржника, який повідомлявся про час, місце та дату судового засідання завчасно та належним чином.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 в судовому засіданні 14.07.2020 не заперечували проти розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 без участі скаржника та/або його представника.

14.07.2020 в судовому засіданні відповідач проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 14.07.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив її залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 - без змін.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті судового рішення, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів Фізична особа-підприємець Ямковий Артем Сергійович звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича та Київської міської ради про визнання недійсною угоди про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. 25.12.2015 та зареєстрована в реєстрі за № 469.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач стверджує про те, що оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2016 у справі №826/3951 /16 встановлено, що рішення Київської міської ради від 23.07.2015 №904/1768 "Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону-комплексу на вул. Симиренка, 10Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього" прийнято із порушенням визначеної законодавством процедури, визнано протиправним та скасовано, укладена на його підставі угода між Київською міською радою як орендодавцем та Набедрик О.М. як орендарем про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок від 25.12.2015, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрована в реєстрі за № 469 відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України є недійсною через недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ст. 203 Цивільного кодексу України.

При цьому позивач зазначає, що на земельних ділянках, які надані відповідачу 1 у користування за оспорюваним правочином, знаходяться тимчасові споруди, які належать позивачу.

Місцевим господарським судом встановлено, що 25.12.2015 на підставі рішення Київської міської ради від 23.07.2015 №904/1768 "Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону- комплексу на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього" між Київською міською радою як орендодавцем та Набедрик О.М. як орендарем було укладено угоду про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок від 25.12.2015, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрована в реєстрі за №469.

Відповідно до змісту п.п.1, 2 означеної угоди, поновлено на 5 років договір оренди земельних ділянок, укладений між орендодавцем та орендарем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. 31.03.2006 за реєстровим №141 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.04.2006 за № 75-6-00276, внесено зміни до вказаного договору (далі - договір), у зв`язку з чим викладено його в наступній редакції.

Орендодавець, на підставі рішень Київської міської ради від 06.10.2005 № 169/3633 та від 23.07.2015 №904/1768 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельні ділянки, визначені цим договором. Земельні ділянки, які є об`єктами оренди, належать до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі Закону України від 06.09.2012 № 5245-Vl "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності". Реєстрація права власності на об`єкти оренди здійснюється згідно з Законом України від 14.05.2013 № 233-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку державної реєстрації речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності у зв`язку з їх розмежуванням" одночасно з державною реєстрацією права оренди (п.1.1).

Об`єктами оренди відповідно до цього договору є земельні ділянки з наступними характеристиками:

- місце розташування: вул. Симиренка, 10Б в Святошинському районі м. Києва;

- розмір земельної ділянки з кадастровим номером :75:318:0043 - 0,0043 га;

- розмір земельної ділянки з кадастровим номером :75:318:0045 - 0,0232 га;

- цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільону-комплексу;

- кадастрові номери - :75:318:0043, :75:318:0045 (п.2.1 договору).

Договір укладено на 5 років (п. 3.1 договору).

Право оренди земельних ділянок виникає з моменту державної реєстрації цього права (п.6.2 договору).

Відповідно до п. 11.7 договору після закінчення строку, на який було укладено цей договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має переважне право перед іншими особами на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію та сплачувати орендну плату за період від дня закінчення дії цього договору до дня поновлення його дії у порядку та у розмірах, встановлених цим договором. У разі поновлення договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Згідно п. 3 оскаржуваного правочину дана угода є невід`ємною частиною договору оренди земельних ділянок, посвідченого Щербаковим В.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.03.2006 за реєстровим № 141 та зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.04.2006 за №75-6-00276 і набуває чинності з дня її нотаріального посвідчення в установленому порядку.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 193154179 від 16.12.2019, земельна ділянка з кадастровим номером :75:318:0043, площею 0,0043 га, з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільону-комплексу за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 10-Б, комунальної форми власності передана в оренду Набедрику Олегу Михайловичу на строк до 25.12.2020 з правом передачі у під найм (суборенду), про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. внесено відповідний запис № 12753872.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 193154337 від 16.12.2019, земельна ділянка з кадастровим номером :75:318:0045, площею 0,0232 га, з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону - комплексу за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 10-Б, комунальної форми власності передана в оренду Набедрику Олегу Михайловичу на строк до 25.12.2020 з правом передачі у під найм (суборенду), про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.ГІ. внесено відповідний запис № 12754950.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2016 у справі № 826/3951/16 за позовом Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича до Київської міської ради, третя особа: Фізична особа - підприємець Набедрик Олег Михайлович визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 23.07.2015 № 904/1768 "Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону - комплексу на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього".

Як вбачається з матеріалів справи, 06.09.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тандем-К" (продавцем) та Фізичною особою-підприємцем Ямковим Артемом Сергійовичем було укладено договір купівлі-продажу майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук К.М. та зареєстрований в реєстрі за № 246, відповідно до умов якого позивач набув право власності, зокрема, на торговельні ряди та павільйони (ринок) за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 12.

Відповідно до договорів № 08116-19/13 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 27.06.2019, № 08111-19/13 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 27.06.2019, № 08122-19/13 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 27.06.2019, № 06783-19/12 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 21.06.2019, № 08120-19/13 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 27.06.2019, № 06796-19/12 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 21.06.2019, № 06794-19/12 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 21.06.2019, № 08118-19/13 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 27.06.2019, які укладені між позивачем та Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Фізична особа-підприємець Ямковий Артем Сергійович зобов`язався оплатити пайову участь в утриманні об`єктів благоустрію за адресами: м . Київ, вул. Симиренка, 10 та вул. Симиренка, 12 в Святошинському районі м. Києва на території яких розташовані тимчасові споруди (павільйони).

Як зазначалось вище, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач стверджує про те, що оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2016 у справі № 826/3951/16 встановлено, що рішення Київської міської ради від 23.07.2015 № 904/1768 "Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону-комплексу на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього" прийнято із порушенням визначеної законодавством процедури, визнано протиправним та скасовано, укладена на його підставі угода між Київською міською радою як орендодавцем та Набедрик О.М. як орендарем про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок від 25.12.2015, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрована в реєстрі за № 469 відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України є недійсною через недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ст. 203 Цивільного кодексу України.

При цьому, Фізична особа-підприємець Ямковий Артем Сергійович зазначає, що на земельних ділянках, які надані відповідачу 1 у користування за оспорюваним правочином, знаходяться тимчасові споруди, які належать позивачу.

Отже, статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (підпункт 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Таким чином, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не може погодитися з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивач не довів порушення його інтересів, оскільки він є заінтересованою особою, яка домагається визнання правочину недійсним для приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони мали до вчинення правочину.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, угоди, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Суд зазначає, що чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними.

Таким чином, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Частиною 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16.

Враховуючи приписи статті 217 Цивільного кодексу України, умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки, в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованого особою її прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16, постанові Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц 14-75цс 18, постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 750/2728/16-ц.

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Тобто, з аналізу ч. 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

Підсумовуючи зазначене вбачається, що «зацікавлена особа» може оскаржити будь - яку угоду в якій вона вважає себе зацікавленою та припускає, що цим правочином порушенні її права.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу У країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким чином, в обґрунтування порушення його прав і законних інтересів скаржник правомірно посилався на той факт, що ФОП Набедриком О.М. було подано позовну заяву до Господарського суду м. Києва про зобов`язання ФОП Ямкового А.С. усунути перешкоди у користування земельними ділянками, шляхом демонтажу самочинно незаконно розміщених тимчасових споруд (справа № 910/12151/19).

Факт розміщення тимчасових споруд позивача на земельних ділянках, переданих в оренду відповідачу-1 сторонами не оскаржуються. Більше того, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Отже, не лише твердження про знаходження на земельних ділянках, які надані Відповідачу-1 у користування за оспорюваним правочином, тимчасових споруд, які належать позивачу, а і посилання на конкретні дії з боку відповідача-1, а саме подання позовної заяви до Господарського суду м. Києва (справа № 910/12151/19), доводять порушення/невизнання/оспорювання з боку відповідача-1 прав ФОП Ямкового А.С. на розміщення на спірних ділянках тимчасових споруд позивача.

Невизнання зазначеної угоди недійсною може стати причиною задоволення позовних вимог ФОП Набедрик О.М. по справі № 910/12151/19, а саме: зобов`яже ФОП Ямковий А.С. усунути перешкоди у користування ФОП Набедриком О.М. земельними ділянками, шляхом демонтажу тимчасових споруд, що належать на підставі договору купівлі-продажу ФОП Ямковий А.С., що в свою чергу унеможливить здійснення господарської діяльності ФОН Ямковий А.С. та порушить його право власності.

Відтак, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не взято до уваги наступні факти, на підставі яких обґрунтовувалися позовні вимоги.

31 березня 2006 року між Київською міською радою та ФОП Набедрик О.М. укладено договір оренди земельних ділянок, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 06 квітня 2006 року за № 75-6-00276 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Пунктом 3.1 договору оренди визначено, що даний договір укладено строком на один рік.

Відповідно до ст.ст. 1, 13, 14, ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 31, ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (Закон у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 11.7 договору оренди, після закінчення строку, на який укладено договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за три місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

З викладеного вбачається, що умовами договору оренди передбачено можливість поновлення строку дії договору. При цьому, орендарем повинні бути дотримані викладені у договорі оренди умови.

Разом з тим, ФОП Набедриком не вчинено дій, спрямованих на продовження дії договору оренди за три місяці до закінчення його дії.

Нормами Закону України "Про оренду землі" передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. При цьому, у такому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі повинно бути здійснено. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Однак, додаткової угоди до договору оренди про його поновлення не укладено, ФОП Набедрик з вимогою про укладення даної угоди до суду не звертався, тобто договір оренди вважається припиненим з моменту закінчення строку, на який його укладено, тобто строк дії договору оренди закінчився 05.04.2007.

Всупереч вказаним вимогам закону, 23.07.2015 Київською міською радою було прийнято рішення про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрику Олегу Михайловичу договору оренди земельних ділянок № 75-6-00276 від 06.04.2006 для будівництва, експлуатації та обслуговування торгівельного павільйону - комплексу на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському p-ні м. Києва.

При цьому, у рішенні вказано, що лист-звернення від ФОП Набедрика О.М. надійшло до Київради лише 15.06.2012.

Отже, фактично відповідач-2 заново передав в оренду земельні ділянки, на яких з 2009 року з дозволу Головного управління архітектури та містобудування КМДА було розміщене майно ФОП Ямкового А.С., з усіма дозвільними документами.

Зазначене рішення Київської міської ради є протиправним та скасоване за позовом ФОП Ямкового А.С. відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/3951/16 від 09.08.2016, яке було залишено в силі судами апеляційної та касаційних інстанцій (копії рішень містяться в матеріалах справи).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За загальним правилом, право користування земельними ділянками можуть набуватися шляхом укладання цивільно-правових угод, зокрема, договору оренди, який укладено на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до змісту цієї норми закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях.

Розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з`ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Зважаючи на те, що рішення Київської міської ради від 23 липня 2015 року № 904/1768 "Про поновлення фізичній особі-підприємцю Набедрик О.М. договору оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного павільйону-комплексу на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському районі м. Києва та внесення змін до нього" було визнано протиправним та скасовано Окружним адміністративним судом м. Києва, угода про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок є недійсною відповідно до ст. 215 ЦК України, через недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що на земельних ділянках площами 0,0043 га та 0,0232 га (кадастрові номери :75:318:0043 та :75:318:0045), які розташовані на вул. Симиренка, 10-Б у Святошинському районі розташоване майно (тимчасові споруди), яке належить ФОП Ямковому А.С.

Таке майно розміщене у 2009 році з дозволу Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації.

Тимчасові споруди з 2009 року розміщені на вільній земельній ділянці з повним пакетом необхідних дозвільних документів, а саме на підставі договорів щодо пайової участі в утриманні об`єктів благоустрою та інформаційних талонів.

Тимчасові споруди позивача внесені в комплексну схему розміщення тимчасових споруд м. Києва, що підтверджується з графічного зображення місця розташування земельних ділянок ФОП Набедрик О.М. та тимчасових споруд ФОП Ямковий А.С. і не спростовується ФОП Набедриком.

Відповідно до Розпорядження «Про затвердження Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально- культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м. Києві» від 16.06.2015 № 585 комплексна схема розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м. Києві це текстові та графічні матеріали, якими визначаються місця розташування ТС, розроблені з урахуванням вимог будівельних, санітарно-гігієнічних норм, а також існуючих містобудівних обмежень, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання територій, охорони історико-культурної спадщини, земельно-господарського устрою (текстові та графічні матеріали у паперовому вигляді), у тому числі у вигляді набору геопросторових даних (надалі - Комплексна схема розміщення тимчасових споруд у м. Києві).

Відповідно до вказаного Розпорядження, місце розташування ТС - прив`язка до найближчого об`єкта, якому присвоєна поштова адреса, в форматі: район, вулиця (проспект, бульвар тощо), N об`єкта (у разі відсутності об`єкта, якому присвоєна поштова адреса, вказано інші орієнтири (перетин з іншого вулицею, номер опори освітлення, інше).

Отже, зважаючи на те, що ТС не присвоюється точна адреса і прив`язка іде до найближчого об`єкта, якому присвоєна поштова адреса у даному випадку прив`язка відбулася не за адресою земельної ділянки, вул. Симиренка, 10-Б, а до найближчого будинку за № 12.

Згідно з Розпорядженням, зміни до Комплексної схеми вносяться шляхом прийняття відповідних розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у порядку, визначеному Регламентом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Для внесення змін фізичні та юридичні особи подають у термін до 15 травня кожного року до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідні заяви.

Отже, зважаючи на те, що позивач має всі документи для розміщення ТС, які були офіційно видані уповноваженим органом, а також на те, що спірні ТС наявні у Комплексній схемі твердження Київської міської ради про незаконне розміщення на земельній ділянці ФОП Набедрик О.М. тимчасових споруд є необґрунтованими.

Крім того, розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в Порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Чинним законодавством України щодо розміщення тимчасових споруд (статтею 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України N 244 від 21.10.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за N 1330/20068) не передбачено надання земельної ділянки для розміщення (встановлення) тимчасових споруд. Для розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності не передбачено рішення про надання земельної ділянки та укладення договору оренди земельної ділянки чи договору суперфіцію, оскільки в даному випадку не йдеться про забудову земельної ділянки.

Ніяких інших документів для встановлення ТС за адресою м. Київ, вул. Симиренка, 12 фізичній особі - підприємцю Ямковому А.С. згідно чинного законодавства України щодо розміщення (встановлення) ТС, не потрібно.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, власник не може бути позбавлений чи обмежений у здійсненні права власності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України).

Тобто Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання.

Із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з мстою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Як вже зазначалось вище, ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи з аналізу приписів ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зазначає, що аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Обґрунтування та доведення порушення своїх прав та законних інтересів здійснюється особою, яка звертається до суду та вказує про їх порушення, саме в контексті предмета та підстав позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, у даному випадку відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів викладених у відзивах на апеляційну скаргу колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Заперечення відповідачів, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи.

Згідно частин 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову є необґрунтованим, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, понесені при поданні апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача-1 та відповідача-2.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/15883/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною угоду про поновлення та внесення змін до договору оренди земельних ділянок, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. 25.12.2015 за номером 469.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп.»

4. Стягнути з Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01004, ідентифікаційний ) на користь Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп.»

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Набедрика Олега Михайловича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) грн 75 коп.

4. Стягнути з Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01004, ідентифікаційний ) на користь Фізичної особи-підприємця Ямкового Артема Сергійовича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) грн 75 коп.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/15883/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано - 16.07.2020.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко