ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Справа № 906/1040/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Демидюк О.О. , суддя Павлюк І.Ю.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" на рішення господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19 (повний текст складено 12 травня 2020 року, суддя Шніт А.В.)

за позовом Концерну "Військторгсервіс"

до ОСОБА_1

про стягнення 15832,39 грн.

ВСТАНОВИВ:

Концерн "Військторгсервіс" звернувся до господарського суду Житомирської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Ковальчука Віктора Павловича про стягнення 15832,39 грн заборгованості, із яких 7280,00 грн заборгованості за договором, 4806,98 грн інфляційних збитків, 963,95 грн 3% річних, 2053,46 грн пені та 728,00 грн штрафу.

10 лютого 2020 року до місцевого господарського суду від позивача надійшла заява від 05 лютого 2020 року, згідно якої позивач просив визначити у прохальній частині відповідачем фізичну особу ОСОБА_1 , оскільки відповідач не має статусу фізичної особи-підприємця.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 19 лютого 2020 року постановлено прийняти до розгляду заяву від 05 лютого 2020 року та вважати заявленим до розгляду спір про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 15832,39 грн заборгованості, із яких 7280,00 грн заборгованості за договором, 4806,98 грн інфляційних, 963,95 грн 3% річних, 2053,46 грн пені та 728,00 грн штрафу.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19 відмовлено у задоволенні позову Концерну "Військторгсервіс" до ОСОБА_1 про стягнення 15832,39 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять передбачених договором актів приймання-передачі наданих послуг та доказів направлення таких актів позивачем на адресу відповідача, як не містять і доказів передачі майна на зберігання. Позивачем не надано доказів направлення відповідачу для підписання Актів надання послуг, рахунків на оплату, претензії від 08 червня 2018 року, в зв`язку з чим місцевий господарський суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними, скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19 та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що акт приймання-передачі виконаних робіт не є господарським зобов`язанням у розумінні статті 509 Цивільного кодексу України, а підставою для виникнення взаємних прав і обов`язків та, відповідно, зобов`язань згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України є договір. Обов`язок оплатити послуги закон пов`язує з особою замовника, а не підписанта акту про приймання-передачі робіт (послуг), оскільки сторонами договору про надання послуг відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України є саме замовник і виконавець. Сплата наданих послуг здійснюється не на підставі підписання сторонами акту наданих послуг, а безпосередньо на підставі договору в обумовлені договором терміни на протязі його дії. Крім того, апелянт зазначає, що відсутність у відповідача примірника рахунку-фактури не звільняє його від виконання своїх зобов`язань за договором.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 червня 2020 року у справі №906/1040/19 поновлено Концерну "Військторгсервіс" строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Військторгсервіс" на рішення господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19 та вирішено розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, ухвала про відкриття апеляційного провадження направлялася відповідачу за адресою: 11025, Житомирська обл., Олевський район, с.Радовель, пров. Садовий, 1 та повернулась із відміткою відділення поштового зв`язку: "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення - адресат не проживає".

У ході апеляційного розгляду даної справи Північно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 лютого 2015 року між Концерном "Військторгсервіс" (надалі - позивач, зберігач) та Фізичною особою-підприємцем Ковальчуком Віктором Павловичем (надалі - відповідач, поклажодавець) укладено Договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг №198 (далі - договір) /а.с.11-16/, предметом якого є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

За умовами договору зберігач зобов`язаний прийняти від поклажодавця товарно-матеріальні цінності (далі - ТМЦ) на зберігання в кількості, одиницях виміру, вартості одиниці та загальної суми ТМЦ відповідно до видаткових накладних поклажодавця та акту приймання-передачі, та забезпечити зберігання у цілісності та належному стані (пункт 2.1.1. договору).

Поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 15 числа поточного місяця (пункт 3.2. договору).

Згідно пункту 3.5. договору сторони зобов`язуються проводити щоквартальну звірку взаєморозрахунків, із наданням акту звірки.

По завершенні обслуговування в кожному звітному місяці сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг станом на останній робочий день звітного періоду. Акт приймання-передачі наданих послуг має бути підготовлений зберігачем та наданий на підписання поклажодавцю не пізніше 08 числа місяця, що слідує за звітним. Цей акт має бути розглянутий та підписаний поклажодавцем не пізніше 13 числа місяця, що слідує за звітним, або в аналогічний термін, має бути надана письмова мотивована відмова. У разі неподання у вказаний строк мотивованої відмови, акт вважається підписаним, а послуги прийнятими (пункти 3.9 - 3.10 договору).

З моменту передачі ТМЦ від зберігача до поклажодавця, а саме підписання сторонами накладної, до поклажодавця переходить ризик випадкового пошкодження або втрати ТМЦ (пункт 4.3. договору).

Цей договір набуває чинності з 01 березня 2015 року і діє до 31 грудня 2015 року (пункт 5.1. договору).

Пунктом 7.3 договору сторони передбачили, що у випадку, якщо поклажодавець заявив та узгодив, але не оплатив та не надав для зберігання на заявленій площі ТМЦ, зберігач має право, без узгодження з поклажодавцем, використати вільну площу.

Згідно додатку №1 до договору про надання послуг зберігання та додаткових послуг від 27 лютого 2015 року №198 сторони узгодили ціну зберігання ТМЦ в приміщенні за адресою: м.Коростень, вул.Сосновського,19 за 1 палето-місце - 20 грн (з ПДВ) /а.с.17/.

Згідно заявки фізична особа-підприємець Ковальчук Віктор Павлович просив відповідача відповідно до договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 29 січня 2015 року №198 розмістити (надати послуги зберігання) товарно-матеріальні цінності у кількості 91 палето-місце /а.с.18/.

Позивачем додано до матеріалів справи рахунки на оплату /а.с.19-20/, а саме:

- №459 від 05 березня 2015 року на суму 1820,00 грн;

- №592 від 10 квітня 2015 року на суму 1820,00 грн;

- №749 від 06 травня 2015 року на суму 1820,00 грн;

- №906 від 03 червня 2015 року на суму 1820,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідач не здійснив оплату наданих послуг зі зберігання ТМЦ за договором на загальну суму 7280,00грн.

30 березня 2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій внесено запис №001997 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем Ковальчуком Віктором Павловичем /а.с.21-23/.

З положень статей 51, 52, 598 - 609 Цивільного кодексу України, статей 202 - 208 Господарського кодексу України, частини 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" випливає, що у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звернувшись до господарського суду, визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 та від 04 вересня 2019 року у справі №640/16902/18.

В матеріалах справи міститься претензія №07/65 від 08 червня 2018 року, згідно якої позивач просить відповідача протягом 3 робочих днів з дати одержання претензії сплатити заборгованість за договором №198 від 27 лютого 2015 року /а.с.24-26/.

Вищезазначене стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про стягнення із відповідача 15832,39 грн заборгованості, із яких 7280,00 грн заборгованості за договором, 4806,98 грн інфляційних збитків, 963,95 грн 3% річних, 2053,46 грн пені та 728,00 грн штрафу.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов`язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (частина 3 статті 173 Господарського кодексу України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 175 Господарського кодексу України).

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір №198 від 27 лютого 2015 року за своєю правовою природою є договором зберігання.

Згідно частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ГК України).

За статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Предметом дослідження у справі є встановлення обставин, пов`язаних з наданням відповідачу позивачем послуг зі зберігання товарно-матеріальних цінностей та отриманням Концерном "Військторгсервіс" майна на зберігання.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не подано до матеріалів справи відповідного акту приймання-передачі майна, передбаченого пунктом 2.1.1. договору, чи інших документів, які могли би підтверджувати факт прийняття майна на відповідальне зберігання позивачем.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, звертаючись з позовною заявою до суду, саме на позивача покладено обов`язок довести факт порушення з боку відповідача обов`язку оплати послуг зберігання.

По завершенні обслуговування в кожному звітному місяці сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг станом на останній робочий день звітного періоду. Акт приймання-передачі наданих послуг має бути підготовлений зберігачем та наданий на підписання поклажодавцю не пізніше 08 числа місяця, що слідує за звітним. Цей акт має бути розглянутий та підписаний поклажодавцем не пізніше 13 числа місяця, що слідує за звітним, або в аналогічний термін, має бути надана письмова мотивована відмова. У разі неподання у вказаний строк мотивованої відмови, акт вважається підписаним, а послуги прийнятими (пункти 3.9 - 3.10 договору).

З дослідженого місцевим судом та перевіреного апеляційною інстанцією вбачається, що матеріали справи не містять передбачених договором актів приймання-передачі наданих послуг та доказів направлення таких актів позивачем на адресу відповідача, як не містять і доказів передачі майна на зберігання.

Позивачем не надано доказів направлення відповідачу для підписання Актів надання послуг, рахунків на оплату, претензії від 08 червня 2018 року, в зв`язку з чим місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу.

Враховуючи відсутність первинних документів, які б підтверджували факт прийняття зберігачем матеріальних цінностей на зберігання, суди позбавлені можливості встановити можливі порушення відповідачем в частині оплати послуг. Відтак, позовна вимога про стягнення 7280,00 грн заборгованості за послуги зберігання задоволенню не підлягає.

Оскільки, позивачем не доведено порушення виконання зобов`язань відповідачем в частині оплати послуг зберігання, то відповідно вимоги про стягнення з відповідача пені, штрафу, річних та інфляційних за порушення грошових зобов`язань, заявлені безпідставно.

Безпідставними є доводи позивача викладені у апеляційній скарзі з огляду на наступне.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 910/4994/18).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 910/4994/18).

З огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів, на позивача, у даному випадку, покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, надання юридичних послуг відповідачу на виконання умов Договору.

З огляду на викладене, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання ним послуг за Договором, місцевий господарський суд дійшов неспростовного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 15832,39 грн.

Таким чином, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильне застосування ним норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" на рішення господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 30 квітня 2020 року у справі №906/1040/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №906/1040/19 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І.Ю.