РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.07.2020Справа № 910/22693/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

до ОСОБА_1

про розірвання договору купівлі-продажу та витребування майна

Представники сторін:

від позивача: Матвійчук А.О.

від відповідача: Буша А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (відповідач), в якому просить суд:

розірвати договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 року №2-НБ-ЗД;

витребувати у громадянина України ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та передати його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області шляхом підписання акту приймання-передачі згідно з вимогами Порядку повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 № 32.

Позовні вимоги обґрунтовані істотним порушенням відповідачем договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 року № 2-НБ-ЗД.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22693/17 та призначено до розгляду на 23.01.2018.

23.01.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов. У відзиві на позов відповідач заперечуючи позовні вимоги посилається наступні обставини: позивачем недотримана процедура проведення перевірок; відповідач вчиняє дії, спрямовані на виконання умов договору; неможливість завершити будівництво у встановлені договором строки обумовлена відсутністю документів на право користування земельною ділянкою, обов`язок отримання яких покладено, на думку відповідача, на позивача.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження та позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 вирішено розгляд справи №910/22693/17 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.02.2018.

31.01.2018 через канцелярію суду від відповідача повторно надійшов відзив на позов.

У судовому засіданні 15.02.2018, на підставі 183 ГПК України судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 01.03.2018.

21.02.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/22693/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 зупинено провадження у справі №910/22693/17 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/1355/18.

24.02.2020 через канцелярію від позивача надійшла заява про відновлення провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 поновлено провадження у справі № 910/22693/17, призначено судове засідання на 26.03.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13.03.2020 №11/0/2-20 "Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19", судові засідання, які призначені на 26.03.2020, у тому числі у справі №910/22693/17, знято з розгляду.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 13.04.2020 призначив підготовче засідання у справі №910/22693/17 на 14.05.2020.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.05.2020 залучив до участі у справі №910/22693/17 у порядку процесуального правонаступництва позивача - Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській області його правонаступника - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

Протокольною ухвалою від 14.05.2020 суд відклав підготовче засідання на 02.06.2020.

01.06.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 02.06.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Клопотання відповідача мотивоване проходженням відповідачем медико-соціальної експертизи та продовженням карантинних заходів.

Суд зазначає, що пунктами 1, 2, 4, 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність.

За змістом ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Необґрунтовані клопотання призводять до штучного затягування судового процесу, що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Розглянувши клопотання відповідача, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки доданої до клопотання довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №0985953 не підтверджено неможливість відповідача взяти участь у судовому засіданні саме 02.06.2020.

Окрім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2" (зі змінами) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

У свою чергу, згідно із постановою Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", з 11.05.2020 в Україні почато перший етап послаблення карантинних обмежень, введених у зв`язку з епідемією коронавірусу, зокрема, дозволено діяльність адвокатів.

За таких обставин, враховуючи послаблення карантинних заходів, суд вважає, що відповідачем не було належним чином доведено факту неможливості направлення уповноваженого представника у судове засідання 02.06.2020.

Подання відповідачем необґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Водночас позивач не був позбавлений права реалізувати надані йому процесуальним законом права, зокрема встановлені ч.1 ст.42 Господарського процесуального кодексу України права подавати докази; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

З урахуванням вище наведеного, з огляду на необґрунтованість заявленого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання.

У судовому засіданні 02.06.2020 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.06.2020.

16.06.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку для надання доказів та клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 16.06.2020, суд розглянувши клопотання відповідача про продовження строку на подання доказів, відмовив у його задоволенні, про що постановив ухвалу.

Також у судовому засіданні 16.06.2020, суд розглянув клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №910/22693/17 до набрання судовими рішеннями у справі №826/1355/18 та у справі №640/10081/20 законної сили.

У відповідності до приписів п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Об`єктивна неможливість розгляду справи полягає у взаємозв`язку підстав позову, що розглядається, з юридичними фактами, які будуть встановлені судовим рішенням в іншій справі.

Виходячи зі змісту вказаної норми, для вирішення питання про зупинення провадження у справі, господарський суд у кожному випадку повинен з`ясувати, як справа, що розглядається даним судом, є пов`язаною із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Однак, об`єктивної неможливості розгляду справи №910/22693/17 до вирішення спору у справі №826/1355/18 та у справі №640/10081/20 судом не встановлено.

Окрім того, у своєму клопотанні заявником не наведено достатніх обґрунтувань у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи про розірвання договору та , та не зазначив, яким чином установлені в іншій справі обставини вплинуть на оцінку доказів, що сторони обґрунтовують наведені ними доводи у цій справі, виходячи із предмета та підстав позову.

Враховуючи наведене, за висновкам суду вирішення спору у справах №826/1355/18 та у справі №640/10081/20 не перешкоджає розгляду справи №910/22693/17.

Суд зазначає, що самостійно може встановити всі обставини для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи № 910/22693/17 за наявними у даній справі доказами, а тому - у даному випадку відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі на підставі п.5 ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, у відповідності до ч.3 ст.195 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Отже, з огляду на викладене, ураховуючи приписи ч.3 ст.195 ГПК України, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 16.06.2020 суд оголосив перерву до 25.06.2020.

24.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення по справі, у яких позивач зазначив, що у третьому пункті прохальної частини позову позивачем допущено технічну помилку та вказано "витребувати у громадянина України ОСОБА_1 ", у той час як правильним має бути "повернути у громадянина України ОСОБА_1 ".

Суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Фактично пояснення позивача спрямовані на зміну предмету позову, у той час як відповідної заяви у порядку ч.3 ст.46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивачем не подано. З огляду на наведене, суд не приймає до розгляду письмові пояснення позивача.

У судовому засіданні 25.06.2020 відповідач заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 25.06.2020 суд оголосив перерву до 07.07.2020.

06.07.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні 07.07.2020, суд розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у справі, дійшов висновку про наступне.

Клопотання відповідача мотивоване тим, що суб`єктний склад даного спору не відповідає приписам ст.4, 20 ГПК України, у зв`язку із чим, на думку відповідача, спір між сторонами не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017, на момент звернення позивача до суду та порушення провадження у справі) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 2 ч.1 ст.20 ГПК України (в редакції до 15.12.2017, на момент звернення позивача до суду та порушення провадження у справі) встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

За змістом наведеної норми прямо передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду без виключень щодо суб`єктів такого спору.

Згідно з вимогами ст.30 Закону України "Про приватизацію державного майна", у редакції Закону України від 15.12.2006 року № 483-V "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів", спори щодо приватизації, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому господарським процесуальним кодексом України.

При цьому господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних активів органів місцевого самоврядування та органів приватизації. Зазначені справи підвідомчі господарським судам і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

Предметом позовних вимог у даній справі є розірвання договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, укладеного в порядку його приватизації та повернення такого майна. При цьому позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, порушенням відповідачем приписів Закону України "Про приватизацію державного майна" та Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва".

З аналізу наведених приписів чинного законодавства вбачається, що спори щодо приватизації майна за участю особи, яка не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності, належить розглядати в порядку господарського судочинства.

З урахуванням наведеного підстави для закриття провадження у справі згідно із п.1 ч.1 ст.231 ГПК України відсутні.

Суд постановив протокольну ухвалу від 07.07.2020 про відмову у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні 07.07.2020 позивач заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, однак суд відмовив у його задоволенні, у зв`язку із його необґрунтованістю та відсутністю підстав встановлених ст.202 ГПК України для відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 07.07.2020 представник позивача надав суду пояснення по суті позову, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача надав пояснення по суті своїх заперечень, проти позову заперечив.

У судовому засіданні 07.07.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.01.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №2-НБ-ЗД (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця об`єкт незавершеного будівництва - корпус 2-Б, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, на земельній ділянці, питання відведення, купівлі або дострокової оренди якої вирішується покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку, установленому чинним законодавством, і є об`єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 №1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 №5-27-1/24, а покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов договору, що визначені в цьому договорі.

Згідно із п.1.2 договору право власності на об`єкт незавершеного будівництва переходить до покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

Відповідно до п.2.1 договору передбачено, що покупець зобов`язаний внести 195,00 грн за придбаний об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору. Термін оплати може бути продовжений ще на 30 календарних днів за умови внесення покупцем не менше 50 відсотків від вищевказаної в цьому пункті суми. При цьому зараховується 16,10 грн (грошові кошти у розмірі 10 відсотків початкової ціни продажу об`єкта), внесених покупцем на рахунок продавця платіжним дорученням №2 від 20.12.2002.

У пункті 3.1 договору передбачено, що передача об`єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю в 5-денний термін після сплати повної вартості придбаного об`єкта.

Згідно із п.3.2. договору, передача об`єкта продавцем і прийняття його покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

За змістом п.5.1.4., 5.1.5., 5.1.6. договору покупець зобов`язаний в шестимісячний термін з моменту підписання цього договору підготувати документи, здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт; забезпечити виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час забудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта; добудувати об`єкт протягом 5 років.

У відповідності до п.5.1.8. договору, у разі неможливості завершення будівництва об`єкта в установлені терміни за наявності відповідних обґрунтувань, терміни завершення будівництва можуть бути змінені за спільним рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір.

Згідно із п.5.1.9. договору покупець зобов`язаний на вимогу продавця надавати йому необхідні документи щодо виконання умов цього договору.

23.04.2010 сторонами укладено додатковий договір №4, відповідно до якого сторони дійшли згоди викласти п.5.1.6 договору в наступній редакції: в термін до 31.12.2011 року підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, добудувати та ввести об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право у встановленому порядку на розірвання договору, стягнення завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця.

Відповідно до п.11.3 договору у разі невиконання однією із сторін умов цього договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду.

Позивач зазначає, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області здійснювались перевірки виконання умов договору купівлі-продажу, за результатами якої складені акти поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016.

Так, актами поточної перевірки від 23.01.2014 та від 25.11.2016 встановлено, що умови договору на час проведення перевірки не виконано, об`єкт продажу не добудований, прилегла територія утримується в неналежному стані, не виконується п. 5.1.5 договору, переоформлення права на добудову об`єкта - також не виконано.

Листом від 25.11.2016 №14-01-5659 на адресу відповідача направлено акт останньої поточної перевірки.

Оскільки відповідачем не виконано умови договору №2-НБ-ЗД купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003 в частині невиконання своїх зобов`язань щодо здійснення добудови об`єкта, утримання в неналежному стані прилеглої території, забезпечення виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища, що передбачено договором купівлі-продажу, позивачем заявлено вимоги про розірвання договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 року №2-НБ-ЗД; витребування у громадянина України ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та передання його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області шляхом підписання акту приймання-передачі згідно з вимогами Порядку повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 № 32.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом вище, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладений договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, у відповідності до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупця об`єкт незавершеного будівництва - корпус 2-Б, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, і є об`єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 №1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 №5-27-1/24, а покупець зобов`язався прийняти цей об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов договору, що визначені в цьому договорі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору) приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору), до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, які є єдиними (цілісними) майновими комплексами, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, з структури якого вони виділяються; об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти; акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств та інших об`єднань.

У відповідності до ч.1 ст.7 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору) державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

За приписами ст.19 Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва" (чинного на момент укладення договору) обов`язковими умовами приватизації об`єктів незавершеного будівництва, крім продажу під розбирання, є: встановлення строку завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва; забезпечення вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта приватизації. У разі неможливості завершення будівництва в установлені строки за наявності відповідних обґрунтувань строки завершення будівництва можуть бути змінені за рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір.

В обґрунтування підстав для розірвання договору позивач посилається на порушення п.5.1.4., 5.1.5., 5.1.6. договору, згідно із якими відповідач зобов`язаний в шестимісячний термін з моменту підписання цього договору підготувати документи, здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт; забезпечити виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час забудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта; добудувати об`єкт протягом 5 років.

Як встановлено судом, згідно із додатковим договором №4 від 23.04.2010 сторони погодили, що відповідач зобов`язаний в термін до 31.12.2011 підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, добудувати та ввести об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами ч.3 ст.7 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору) державні органи приватизації в межах своєї компетенції, зокрема, контролюють виконання умов договорів купівлі-продажу державного майна.

Позивач вказує, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області в межах своє компетенції здійснювались перевірки виконання відповідачем умов спірного договору, за результатами яких встановлено порушення відповідачем його умов в частині невиконання покупцем зобов`язань щодо здійснення добудови об`єкта, утримання прилеглої території в належному стані, відсутності охорони, забезпечення виконання вимог екологічної безпеки та охорони навколишнього природного середовища, про що складено акти поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016.

Так, зокрема, згідно акту від 23.01.2014 поточної перевірки виконання умов договору, від підписання якого відповідач відмовився встановлено, що умови договору на час проведення перевірки в повному обсязі не виконані, а саме не підготовлено та не здійснено відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, не добудовано та не введено об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта, не повідомлено про неможливість завершення будівництва об`єкта в установлені терміни.

Крім цього, 11.02.2014 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області також складено акт про недопущення до перевірки та (або) ненадання документів, відповідно до якого робочій групі не надано документів на підтвердження виконання умов договору за адресою: АДРЕСА_3.

Останню перевірку виконання положень договору було здійснено 25.11.2016, проте відповідач на перевірку не з`явився та акту поточної перевірки не підписав. Зазначений акт направлено на його адресу листом №14-01-5659 від 25.11.2016.

Згідно із актом від 25.11.2016 поточної перевірки виконання умов спірного договору, здійсненої Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області відповідно до вимог ст.7 і 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" та ст. 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", умови договору станом на 25.11.2016 в повному обсязі також не виконані, зокрема, не добудовано та не введено об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта, не надано й продавцю необхідні документи щодо виконання умов цього договору.

Судом встановлено, що відповідач звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, в якому просив:

- визнати незаконними та скасувати акти поточних перевірок Регіонального відділення ФДМУ у Київській області від 23.01.2014 року до договору №2-НБ-ЗД, №3-НБ-ЗД, №4-НБ-ЗД, №5-НБ-ЗД;

- визнати незаконними та скасувати акти поточних перевірок Регіонального відділення ФДМУ у Київській області від 25.11.2016 року до договору №2-НБ-ЗД, №3-НБ-ЗД, №4-НБ-ЗД, №5-НБ-ЗД.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у справі № 826/1355/18 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення адміністративного суду мотивоване тим, що Регіональним відділенням ФДМУ у Київській області доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; у свою чергу, за висновками адміністративного суду, ОСОБА_1 не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

У подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 826/1355/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року скасовано та прийнято нове рішення, яким провадження у справі закрито, на підставі 1 ч.1 ст. 238 КАС України, оскільки, справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а в порядку цивільного судочинства.

Заперечення відповідача щодо недотримання позивачем процедури проведення перевірок, зокрема повідомлення покупця у визначений строк про планові перевірки; проведення їх за відсутності покупця за договором (відповідача у справі) та їх складання позивачем в односторонньому порядку, суд відхиляє, оскільки доведено належними доказами порушення позивачем порядку проведення перевірки виконання умов договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, а оскарження актів поточних перевірок має здійснюватися у межах іншого судового провадження.

Матеріали справи не містять доказів закінчення відповідачем будівництво об`єкту незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію у строк до 31.12.2013, а також доказів того, що відповідач закінчив будівництво об`єкту незавершеного будівництва на день прийняття рішення судом першої інстанції; забезпечення охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта.

Разом з тим у матеріалах справи відсутня інформація про те, що строк завершення будівництва був сторонами продовжений понад межі, визначені у додатковому договорі №4 від 23.04.2010.

Водночас відповідач, стверджуючи про вчинення дій, спрямованих на виконання умов договору, має довести належними та достатніми доказами відповідні обставини.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності та відповідно до правил доказування суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності порушень ним договірних зобов`язань; не надав доказів, що підтвердили закінчення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію у строк, визначений договором чи продовження такого строку; не надав доказів, які б спростовували встановлені в актах перевірки порушення. Тобто не довів суду обставин відсутності порушень, які стали підставою для звернення з даним позовом до суду та належного виконання ним договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва.

При цьому суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про неможливість завершити будівництво у встановлені договором строки через відсутність документів на право користування земельною ділянкою, обов`язок отримання яких покладено, на думку відповідача, на Фонд державного майна, адже укладаючи спірний договір №2-НБ-ЗД від 08.01.2003 у пункті 1.1 сторони погодили, що питання відведення, купівлі або дострокової оренди земельної ділянки вирішується відповідачем самостійно з місцевими органами влади у порядку, установленому чинним законодавством.

Посилання відповідача на постанову Вищого господарського суду України від 01 липня 2015 року у справі № 910/28855/14 та постанову Верховного суду України суд від 09.12.2003 у справі №32/206 суд відхиляє, оскільки обставини та спірні правовідносини у зазначених справах є відмінними ніж у даній справі.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також передбачають, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до положень частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, котрі є загальними для розірвання договору, передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

За приписами цієї норми істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № №6-75цс13.

Ураховуючи невиконання відповідачем п.п.5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 договору №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, позивачем не було отримано очікуваного результату при укладенні договору - добудови та введення відповідачем в експлуатацію у визначений договором строк об`єкта незавершеного будівництва, забезпечення охорони навколишнього природного середовища під час добудови, що є істотним порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва.

Наведена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду від 31 січня 2018 року по справі № 910/5716/17.

Встановленими вище обставинами спростовуються доводи відповідача щодо недоведення позивачем факту істотного порушення відповідачем умов договору № 2-НБ-ЗД від 08.01.2003.

Статтею 19 Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва" (чинного на момент укладення договору) визначено, що у разі невиконання умов, зазначених у цій статті, договір купівлі-продажу підлягає розірванню в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Також у відповідності до п.9 ст.26 Закону Україні "Про приватизацію державного і комунального майна" (чинного на момент прийняття рішення у цій справі) на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано, у тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки або визнано недійсним за рішенням суду.

Положеннями п.7.3 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право у встановленому порядку на розірвання договору, стягнення завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця.

Сторони погодили, що у разі невиконання однією із сторін умов цього договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду (п.11.3 договору).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального права необхідно зробити висновок, що підставою для розірвання договору купівлі-продажу державного майна (об`єкту приватизації) у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов`язань за договором.

З огляду на встановлені судом обставини, оскільки матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем п.п.5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 договору №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням відповідачем своїх зобов`язань за цим договором, що значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, у зв`язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Згідно із ст.19 Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду) покупець, з яким розірвано договір купівлі-продажу, повертає об`єкт приватизації в державну власність за актом приймання-передачі, а також відшкодовує державі збитки, завдані невиконанням умов договору.

Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент спірних правовідносин та звернення позивача до суду) у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню у державну власність. Порядок повернення в державну власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма передбачена у чинному на момент прийняття рішення у цій справі Закону Україні "Про приватизацію державного і комунального майна", згідно із п.10 ст.26 якого, у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню в державну (комунальну) власність.

Повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця також передбачено умовами пункту 7.3 договору.

З огляду на наведені приписи законодавства, враховуючи розірвання договору купівлі-продажу №2-НБ-ЗД від 08.01.2003 у судовому порядку, об`єкт незавершеного будівництва - об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 підлягає поверненню позивачу.

Суд зазначає, що статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, а тому визначений позивачем предмет позову в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права.

Водночас метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

З урахування вищенаведеного, аналізуючи зміст заявлених позивачем вимог, ураховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача у частині витребування у громадянина України ОСОБА_1 об`єкту незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та передати його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях шляхом підписання акту приймання-передачі.

Разом з тим суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача щодо повернення майна згідно із Порядком повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 32 від 18.01.2001, оскільки на момент ухвалення рішення у цій справі зазначений Порядок втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1168.

За таких обставин, вимогу позивача про витребування у відповідача об`єкту незавершеного будівництва суд задовольняє частково.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

Керуючись п.1 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що докази звільнення відповідача від сплати судового збору у матеріалах справи відсутні, у тому числі і на момент звернення до суду з позовом, судовий збір за розгляд справи покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 року №2-НБ-ЗД, укладений між ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (ідентифікаційний код 19028107).

Витребувати у громадянина України ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та передати його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (03039, м.Київ, ПРОСПЕКТ ГОЛОСІЇВСЬКИЙ, будинок 50, ідентифікаційний код 43173325) шляхом підписання акту приймання-передачі.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (03039, м.Київ, ПРОСПЕКТ ГОЛОСІЇВСЬКИЙ, будинок 50, ідентифікаційний код 43173325). витрати зі сплати судового збору у сумі 3200,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 17.07.2020.

Суддя С. О. Турчин