суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року
за касаційною скаргою Фонду на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів Кравчука Г. А., Козир Т. П., Коробенка Г. П.
13 грудня 2017 року ВНПФ «Причетність» звернувся до господарського суду з указаним позовом на підставі статті 17 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Під час розгляду справи позивач змінив підстави позову, просив стягнути з відповідача неповернуту суму пенсійного активу як безпідставно набуті кошти згідно зі статтею 1212 ЦК України, а також відповідно до статті 625 цього Кодексу нараховані на цю суму збитки внаслідок інфляції за час прострочення та три проценти річних із простроченої суми.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 26 березня 2014 року він уклав депозитний (мобільний) договір № ДЕП/4247.15, згідно з яким передав до ПАТ «Укрбізнесбанк» пенсійні активи Фонду в розмірі 458 695,90 грн як строковий вклад до 27 листопада 2014 року. У зазначений строк ПАТ «Укрбізнесбанк» вклад не повернуто.
25 грудня 2014 року Національний банк України (далі - НБУ) прийняв рішення № 844 «Про віднесення ПАТ «Укрбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних» та 23 квітня 2015 року - рішення № 265 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк». Із цього часу управління останнім здійснюється відповідачем через уповноважених ним осіб.
Неповернення відповідачем належних позивачу коштів, зокрема, на його вимогу від 23 листопада 2017 року № 01/190 суперечить статті 48 Закону України від 09 липня 2003 року № 1057-IV«Про недержавне пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1057-IV), згідно з якою пенсійні активи не можуть включатися до ліквідаційної маси зберігача пенсійного фонду та інших банків.
Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 851 480,29 грн, з яких: 458 695,90 грн - заборгованість з повернення основної суми вкладу за договором, 349 526,28 грн - інфляційні втрати, нараховані за період неповернення основної суми вкладу, 34 044,03 грн - три проценти річних, нараховані за період неповернення суми, 5 017,96 грн - заборгованість з повернення нарахованих процентів на суму вкладу за договором; 3 823,43 грн - інфляційні втрати, нараховані за період неповернення процентів; 372,43 грн - три проценти річних, нараховані за період неповернення процентів.
27 березня 2018 року Господарський суд міста Києва ухвалив у справі рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції керувався тим, що у відносинах із повернення вкладу зобов`язаною особою є банк, а не Фонд. Позивач не надав доказів набуття відповідачем грошових коштів, належних позивачу, які передані в банк як строковий вклад, оскільки в силу приписів статті 29 Закону № 4452-VI Фонд набуває прав кредитора банку на визначену суму грошових коштів, вимоги якого підлягають задоволенню виключно за рахунок сформованої відповідно до статті 50 цього Закону ліквідаційної маси. Разом з цим пенсійні активи відповідно до частини другої статті 48 Закону № 1057-IV не можуть включатися до ліквідаційної маси зберігача пенсійного фонду та інших банків.
Крім цього, суд зауважив, що Фонд неправильно сформував ліквідаційну масу банку, який виводиться з ринку, і за правилами частини третьої статті 16 Закону № 4452-VI це може бути підставою для вимог про відшкодування шкоди потерпілій особі, які не підлягають задоволенню з підстав, визначених у статті 1212 ЦК України.
17 вересня 2019 року Північний апеляційний господарський суд постановою задовольнив апеляційну скаргу позивача, рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив та стягнув з Фонду на користь ВНПФ «Причетність» суму коштів у розмірі 851 480,29 грн, судовий збір за розгляд справи в першій інстанції у розмірі 12 943,33 грн, а також судовий збір за розгляд справи в апеляційному господарському суді у розмірі 19 158,30 грн.
Апеляційний суд обґрунтував своє рішення тим, що недержавні пенсійні фонди не є власниками пенсійних активів та, відповідно, отриманого прибутку від інвестиційної діяльності, пов`язаної з депозитним розміщенням у банківських установах цих активів. Водночас фізичні особи - учасники ВНПФ «Причетність» є єдиними власниками активів фонду, у тому числі і грошових коштів, розміщених на строковому депозитному рахунку.
Таким чином, розпорядження пенсійними активами позивача, що розміщені на депозитному рахунку ПАТ «Укрбізнесбанк», може здійснюватися виключно в порядку, встановленому Законом № 1057-IV, частинами першою, другою статті 48 якого унормовано імперативні заборони включення пенсійних активів фонду до ліквідаційної маси банку та використання пенсійних активів у цілях, не вказаних у Законі № 1057-IV. З огляду на викладене відповідач не мав правових підстав вчиняти будь-які дії з пенсійними активами позивача, окрім їх повернення останньому для подальшого використання відповідно до частини першої статті 48 Закону № 1057-IV.
Депозитний договір позивач уклав з банком до внесення змін у частину п`яту статті 50 Закону № 4452-VI, тобто закріплені в ній державні гарантії захисту інвестицій недержавного пенсійного фонду повинні розповсюджуватися і на спірні правовідносини. Набуття чинності Законом України від 04 липня 2014 року №1586-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи», яким частина п`ята статті 50 Закону № 4452-VI викладена в редакції, що звужує державні гарантії захисту інвестицій позивача, відповідно до статті 19 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність»,статей 22, 58 Конституції України, не повинна мати юридичних наслідків для спірних правовідносин.
16 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу Фонду задовольнила частково: постанову Північного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2019 року скасувала; рішення Господарського суду міста Києва від 27 березня 2018 року змінила, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 27 березня 2018 року залишити в силі.
Велика Палата Верховного Суду мотивувала свої висновки тим, що між позивачем і третьою особою виникли договірні зобов`язання за депозитним договором. За цим договором у третьої особи виникло зобов`язання повернути позивачу кошти депозитного вкладу, яке вона не виконала.
Надані позивачем у депозит кошти відносились до інвестиційних пенсійних активів позивача як недержавного пенсійного фонду, тому відповідно до норм статті 48 Закону № 1057-IV та статті 50 Закону 4452-VI (у редакції, чинній на день укладення депозитного договору) підлягали поверненню третьою особою позивачу.
Внаслідок початку процедури ліквідації банку та призначення відповідачем уповноваженої особи на ліквідацію остання почала виконувати повноваження органу управління банку та діяти від його імені, проте зобов`язання третьої особи повернути позивачу депозитні кошти (пенсійні активи) продовжило існувати і його зміст жодним чином не змінився.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що на час прийняття судами попередніх інстанцій рішень у цій справі процедура ліквідації банку не завершена, юридична особа банку не припинена. До моменту завершення ліквідації та припинення юридичної особи банку грошові договірні зобов`язання такого банку з повернення пенсійних активів продовжують існувати. Кредитори такого банку мають право вимагати від банку виконання ним зазначених договірних обов`язків у порядку, визначеному Законами № 1057-IV та № 4452-VI.
У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважала помилковим висновок апеляційного суду про заподіяння відповідачем шкоди позивачу в розмірі невиконаного договірного зобов`язання з повернення депозитних коштів на підставі статті 1166 ЦК України та статті 16 Закону 4452-VI. При цьому зауважила, що обставина невиконання банком грошового договірного зобов`язання з повернення пенсійних активів не перетворює таке зобов`язання в деліктне з відшкодування шкоди в розмірі цього грошового зобов`язання.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для відшкодування шкоди відповідно до статті 1166 ЦК України та статті 16 Закону 4452-VI необхідна наявність у потерпілого відповідних майнових втрат. Оскільки на час прийняття судами попередніх інстанцій судових рішень у цій справі договірні зобов`язання третьої особи перед позивачем з повернення депозитних коштів (пенсійних активів) продовжували існувати, то не можна стверджувати про наявність у позивача майнових втрат у розмірі цих зобов`язань внаслідок дій відповідача.
За вказаних обставин Велика Палата Верховного Суду вважала, що апеляційний суд неправильно застосував норми статті 1166 ЦК України та статті 16 Закону № 4452-VI та стягнув з відповідача спірні кошти.
Разом з цим Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками місцевого суду про неможливість застосування до спірних відносин статті 1212 ЦК України, зазначивши, що норми даної статті підлягають застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У цій справі депозитні кошти були передані позивачем третій особі на підставі договору, отже, набуті нею на правовій підставі. У третьої особи виникло невиконане нею договірне зобов`язання повернути зазначені вище кошти, обставин заволодіння цими коштами відповідачем судами не встановлено, що виключає застосування до спірних відносин норм статті 1212 ЦК України.
У зазначених постановах Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зробив висновки, що обов`язковою умовою для повернення Фондом відповідно до Закону № 4452-VI грошових коштів, розміщених у банківській установі недержавним пенсійним фондом, може бути укладення договорів про відкриття пенсійних депозитних рахунків для накопичення пенсійних заощаджень у межах суми, визначеної для відшкодування вкладів Фондом, що встановлюється згідно із законом.
Вклади в банківських установах, розміщені недержавним пенсійним фондом за договорами банківського вкладу (депозиту), не є пенсійними активами, сформованими відповідно до Закону № 1057-IV, які не включаються до ліквідаційної маси банку, а тому на них не розповсюджується відповідний порядок їх повернення.
Оскільки кошти було розміщено недержавним пенсійним фондом на депозитному рахунку, вони підлягають включенню до ліквідаційної маси банку, недержавний пенсійний фонд у силу вимог закону є кредитором банку і його вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості відповідно до положень статті 52 Закону № 4452-VI.
Однак, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, недержаний пенсійний фонд може займатись виключно діяльністю з недержавного пенсійного забезпечення. Активи такого пенсійного фонду можуть формуватися виключно внаслідок операцій, пов`язаних з провадженням недержавного пенсійного забезпечення, та формуються за рахунок пенсійних внесків та інших надходжень до пенсійного фонду. До таких активів належать активи в грошових коштах, які можуть бути використані виключно для цілей інвестиційної діяльності фонду, а саме інвестування з метою отримання доходу на користь учасників фонду відповідно до інвестиційної декларації.
Отже, до активів пенсійного фонду (пенсійних активів) належать всі активи такого пенсійного фонду, сформовані внаслідок операцій, пов`язаних із провадженням недержавного пенсійного забезпечення, яке є виключним видом діяльності такого фонду.
Зазначені активи недержавних пенсійних фондів (пенсійні активи), які були проінвестовані до 11 липня 2014 року, не повинні були включатись до ліквідаційної маси банку та мали повертатись банками недержавним пенсійним фондам під час проведення тимчасової адміністрації або ліквідації такого банку.
З мотивами Великої Палати Верховного Суду по суті вирішеного спору не погоджуємося та відповідно до статті 34 ГПК України висловлюємо окрему думку.
Суди встановили, що відповідно до пункту 2.1 розділу 1 статуту ВНПФ «Причетність», затвердженого рішенням зборів засновників фонду, останній створений з метою провадження діяльності з недержавного пенсійного забезпечення шляхом накопичення пенсійних внесків на користь учасників Фонду з подальшим управлінням пенсійними активами, а також здійсненням пенсійних виплат учасникам Фонду у встановленому законом порядку.
Предмет діяльності ВНПФ «Причетність» - сукупність організаційних, юридичних та інших передбачених законом дій, спрямованих на здійснення недержавного пенсійного забезпечення фізичних осіб: акумулювання, збереження і примноження пенсійних коштів з метою забезпечення прав учасників Фонду щодо отримання ними пенсійних виплат відповідно до вимог Закону (пункт 2.2 статуту ВНПФ «Причетність»).
Відповідно до пункту 2.3 статуту ВНПФ «Причетність» діяльність з недержавного пенсійного забезпечення є виключним видом його діяльності.
Згідно з пунктом 22.2 статуту ВНПФ «Причетність» пенсійні активи фонду складаються з: активів у грошових коштах; активів у цінних паперах; інших активів згідно із законодавством.
Активи фонду за положеннями пунктів 22.7, 22.8 статуту ВНПФ «Причетність» можуть формуватися виключно внаслідок операцій, пов`язаних з провадженням фондом діяльності з недержавного пенсійного забезпечення, відповідно до закону. Інвестиційна діяльність з активами фонду здійснюється згідно із законом та інвестиційною декларацією Фонду.
За змістом інвестиційної декларації ВНПФ «Причетність» до складу його активів належать, зокрема, пенсійні активи в грошових коштах, які розміщені на банківських депозитних рахунках (пункт 6.2 інвестиційної декларації).
26 квітня 2014 року між ВНПФ «Причетність», від імені якого діяло Товариство з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська управляюча компанія» (далі - ТОВ «Всеукраїнська управляюча компанія»), та ПАТ «Укрбізнесбанк» укладено депозитний договір.
Відповідно до пункту 1.1 депозитного договору у редакції додаткової угоди від 06 листопада 2014 року вкладник передає банку, а банк приймає від вкладника в депозит (вклад) грошові кошти в сумі 416 964,93 грн на строк до 27 листопада 2014 року з виплатою 16,0 % річних за користування депозитом (без ПДВ).
Згідно з пунктом 2.3 депозитного договору банк зобов`язується перераховувати нараховані по вкладу проценти в перший робочий день місяця. Нараховані процентиперераховуються на поточний рахунок вкладника № НОМЕР_2 в ПАТ «УкрСиббанк».
Відповідно до пункту 2.4 депозитного договору банк зобов`язується повернути вкладнику 26 серпня 2014 року з депозитного рахунку на його поточний рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ «УкрСиббанк» грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку на дату повернення депозиту.
У випадку дострокового повернення суми вкладу в повному обсязі за ініціативою вкладника відповідно до його заяви банк зобов`язаний виплатити проценти за користування сумою вкладу за ставкою,зазначеною в пункті 1.1 депозитного договору.
Згідно з пунктом 7.4 депозитного договору останній вступає в силу з моменту надходження грошових коштів на депозитний рахунок і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором. Після закінчення строку, зазначеного в пункті 1.1 депозитного договору, строк дії може бути продовженим шляхом укладення додаткової угоди.
На підставі депозитного договору від 26 травня 2014 року № ДЕП/4247.15 ВНПФ «Причетність» розміщено на строковому депозитному рахунку пенсійні активи фонду в розмірі 458 695,90 грн.
НБУ прийняв рішення від 25 грудня 2014 року № 844 «Про віднесення ПАТ «Укрбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних», відповідно до якого відповідач прийняв рішення № 164 від 25 грудня 2015 року про початок процедури виведення ПАТ «Укрбізнесбанк» з ринку, запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації.
У подальшому НБУ прийняв рішення від 23 квітня 2015 року № 265 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк», на підставі якого відповідач прийняв рішення № 87 від 24 квітня 2015 року про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку.
23 листопада 2017 року ТОВ «Всеукраїнська управляюча компанія», яке є компанією з управління активами ВНПФ «Причетність», на підставі договору про управління активами недержавного пенсійного фонду від 19 квітня 2005року № 01/КУА звернулосядо відповідача та третьої особи з вимогою повернути позивачу пенсійні активи, мотивуючи приписами частини другої статті 48 Закону № 1057-IV, проте відповідач зазначену вимогу не задовольнив.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову фактично з тих підстав, що Фонд є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки увідносинах із повернення вкладу зобов`язаною особою є банк, а не Фонд.
Вважаємо такі висновки помилковими.
З урахуванням заяви про зміну підстав позову, поданої до суду в лютому 2018 року, позивач остаточно просив відповідно до статті 1212 ЦК України стягнути з відповідача неповернуту суму пенсійного активу як безпідставно набуті кошти у розумінні вимог цієї статті, а також на підставі статті 625 ЦК України нараховані на цю суму збитки внаслідок інфляції за час прострочення та три проценти річних із простроченої суми.
У статті 4 ГПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час зміни позивачем підстав позову та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, а також перегляду справи в касаційному порядку) зазначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга вказаної статті).
Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У даному випадку необхідно з`ясувати участь у спірних правовідносинах як банку, так і Фонду.
З 25 грудня 2015 року у ПАТ «Укрбізнесбанк»запроваджено тимчасову адміністрацію, повноваження тимчасового адміністратора банку делеговано уповноваженій особі Фонду, тому на спірні правовідносини поширюються норми Закону № 4452-VI.
Відповідно до статті 1 Закону № 4452-VI цим Законом установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
За частиною другою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, за положеннями частин першої, другої цієї статті з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.
Статтею 44 Закону № 4452-VI встановлено, що НБУ приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III).
Фонд вносить НБУ пропозицію про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
НБУ зобов`язаний прийняти рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку протягом п`яти днів з дня отримання пропозиції Фонду про ліквідацію банку. НБУ інформує Фонд про прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку не пізніше дня, наступного за днем прийняття такого рішення.
Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.
Фонд з дня початку процедури ліквідації банку протягом трьох років (у разі ліквідації системно важливого банку - протягом п`яти років) забезпечує виконання заходів щодо управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів.
Фонд має право прийняти рішення про продовження строку управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів у разі виникнення обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів, на весь час існування таких обставин.
Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
Указані положення спеціального у спірних правовідносинах Закону № 4452-VI спростовують висновки Великої Палати Верховного Суду, що кредитори банку, що ліквідується (третя особа у справі), мають право вимагати саме від банку виконання ним договірних обов`язків у порядку, визначеному, зокрема Законом № 4452-VI, адже за вимогами цього Закону банк вже не має жодних повноважень щодо управління своїми активами, у тому числі вчиняти будь-які дії з виконання будь-яких зобов'язань. Такі повноваження в силу вимог указаного Закону переходять до Фонду.
Відповідно до частин першої, восьмої статті 35 Закону № 4452-VI тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.
Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.
У частинах другій та третій статті 37 цього Закону передбачено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право:
1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку;
2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом;
3) продовжувати, обмежувати, зупиняти або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;
Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.
Відповідно до пункту 4 частини сьомої цієї статті Фонд зобов`язаний забезпечити проведення інвентаризації банківських активів і зобов`язань. Під час інвентаризації перевіряється наявність і відповідність балансової вартості фактичній вартості таких активів та зобов`язань неплатоспроможного банку, заборгованості за зобов`язаннями банку перед кредиторами.
Щодо наслідків початку процедури ліквідації банку, то у статті 46 Закону № 4452-VI вказано, що з дня початку процедури ліквідації банку:
1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку;
2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;
3) строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.
Отже, з моменту введення тимчасової адміністрації, а тим паче початку ліквідації неплатоспроможного банку, управління банком переходить до Фонду, який і вчиняє усі дії сам, чи делегує свої повноваження уповноваженій особі Фонду, яка є підзвітною Фонду і за дії та рішення якої несе відповідальність безпосередньо Фонд, а не банк, яким управляє така особа.
Разом з тим постає питання захисту прав кредиторів банку, оскільки певні категорії кредиторів мають привілейоване становище і за будь-яких обставин їх кошти повинні бути їм повернуті негайно, як тільки прийнято рішення про ліквідацію неплатоспроможного банку, у разі, якщо строк виконання зобов`язання до цього часу не настав. Якщо ж такий строк настав раніше, то такі зобов`язання мали бути виконані при введенні тимчасової адміністрації, оскільки уповноважена особа Фонду, як працівник державної установи, зобов`язана відповідно до частини другої статті 19 Конституції України діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Якщо вказана особа діє поза межами вимог законів України, відповідно настають негативні наслідки для Фонду.
Більше того, вважаємо за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.
Таким законом у спірних правовідносинах є Закон № 2121-III (у редакції, чинній на час прийняття НБУ рішення про віднесення ПАТ «Укрбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних), у статті 77 якого зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Також названа стаття в зазначеній редакції містила положення, за яким процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
У статті 77 у чинній редакції (на час перегляду справи в касаційному порядку) зазначено, що процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк як юридична особа ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємцівта громадських формувань (частина восьма).
Закон України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV; у редакції, чинній на час перегляду справи в касаційному порядку), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (преамбула цього Закону).
За визначенням термінів, які містяться в Законі № 755-IV, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом (пункт 4 частини першої статті 1 цього Закону).
Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 755-IV).
Статтею 10 Закону № 755-IVвстановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (частина перша).
Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах (частина четверта).
Однак вказані відомості, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, не враховано.
З огляду на вказане не є безспірним висновок, що кредитори банку, що перебуває в стані ліквідації, мають право вимагати саме від банку виконання ним договірних обов`язків у порядку, визначеному, зокрема Законом № 4452-VI. У такому випадку позивач фактично позбавляється права на судовий захист, негативні наслідки внаслідок неправомірних дій уповноваженої особи Фонду покладаються на кінцевих власників коштів недержавного пенсійного фонду - громадян, які внесли свої заощадження з метою отримання додаткової пенсії.
Оскільки за положеннями частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, то вважаємо, що зазначені висновки можуть негативно вплинути на формування правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.
Визначаючи характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, вважаємо за необхідне зазначити таке.
За визначенням, яке міститься в статті 1 Закону № 1057-IV, пенсійні активи - активи пенсійного фонду, страхової організації, банківської установи, сформовані відповідно до цього Закону, за рахунок яких здійснюються пенсійні виплати.
Згідно із частиною другою статті 48 Закону № 1057-IV пенсійні активи не можуть включатися до ліквідаційної маси зберігача пенсійного фонду та інших банків.
Частинами першою, другою статті 50 Закону № 4452-VI(у редакції, чинній на час запровадження в ПАТ «Укрбізнесбанк» тимчасової адміністрації) встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку.
До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл.
Кошти, що залишилися після задоволення забезпечених вимог та покриття витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем (здійсненням правочинів за участі банку) предмета забезпечення, підлягають включенню до складу ліквідаційної маси.
За наявності у складі майна банку майна, виключеного з обороту, Фонд зобов`язаний передати його відповідним особам в установленому порядку.
Фонд, виявивши частку, яка належить банку в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів у встановленому порядку порушує питання про виділення цієї частки.
Майно, щодо якого банк є користувачем або зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону або договору.
У справі, що перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, встановлено, що пенсійні активи позивача передані в банк ПАТ «Укрбізнесбанк»на підставі депозитного (мобільного) договору№ ДЕП/4247.15 від 26 травня 2014 року.
Отже, станом на час початку запровадження тимчасової адміністрації та відповідно процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк»було користувачем та зберігачем пенсійних активів позивача.Розміщена на депозитному рахунку сума вкладу, яка за своєю правовою природою є пенсійним активом фонду в розумінні приписів статті 1 Закону № 1057-IV, підлягала поверненню позивачу.
Таким чином, Фонд мавобов`язок із повернення власникам майна, зберігачем якого є банк, незалежно від підстав набуття останнім цього обов`язку - договір зберігання, депозитний договір, або будь-який інший правочин,у якому банк, що ліквідується, виступає зберігачем майна.
А тому правильним, на нашу думку, є висновок апеляційного суду, що відповідач не мав правових підстав вчиняти будь-які дії з пенсійними активами позивача, окрім їх повернення останньому для подальшого використання відповідно до статті 48 Закону № 1057-IV.
Кошти недержавного пенсійного фонду не входять до ліквідаційної маси і мали бути повернуті пенсійному фонду, оскільки строк депозиту закінчився і додаткові угоди не було укладено.
Разом з тим до цього часу коштів не повернуто, відповідач у судах першої та апеляційної не надав доказів, що банк має достатньо коштів для повернення пенсійному фонду, а на час розгляду справи у суді касаційної інстанції банк припинено.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у статті 1166 ЦК України, у частині першій якої вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною восьмою статті 35 Закону № 4452-VIуповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.
За положеннями пункту 1 частини третьої статті 16 Закону № 4452-VI працівники Фонду під час виконання покладених на Фонд функцій перебувають під захистом закону: працівники Фонду не несуть відповідальність за будь-які дії або бездіяльність, якщо вони діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позови, подані проти працівників Фонду, вважаються позовами, поданими проти Фонду.
У абзаці 4 частини третьої статті 16 Закону № 4452-VIвказано, що шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).
Апеляційний суд правильно зазначив, що будь-які дії уповноваженої особи Фонду, що не відповідають вказаним цілям використання пенсійних активів, у тому числі і включення пенсійних активів у ліквідаційну масу банку та/або погашення за їх рахунок вимог кредиторів банку є незаконними і такими, що порушують права як позивача, так і учасників недержавного пенсійного фонду, така шкода визначена у розмірі депозитного вкладу та втрат, які поніс недержавний пенсійний фонд у зв`язку з порушенням строків повернення коштів і між вказаними винними протиправними діями уповноваженої особи Фонду та негативними наслідками існує причинний зв`язок.
Слід зауважити, що кошти належать вкладникам, і порушеними в кінцевому рахунку є права пенсіонерів, які понесуть втрати у результаті втрати коштів недержавним пенсійним фондом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану працівником, визначені статтею 1172 ЦК України, згідно з частиною першою якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З дня введення тимчасової адміністрації усі функції керівних органів здійснює Фонд в особі уповноваженої особи. Це свідчить про те, що усі порушення, допущені уповноваженою особою Фонду, мають юридичні наслідки для Фонду, який несе відповідальність за статтею 1172 ЦК України.
На підставі зібраних у справі доказів апеляційний суд обґрунтовано вважав установленим, що уповноважена особа Фонду при формуванні ліквідаційної маси банку допустила неправомірну бездіяльність з повернення розміщених позивачем на депозитному рахунку пенсійних активів недержавного пенсійного фонду.
Отже, дії уповноваженої особи Фонду є протиправними, недержавний пенсійний фонд поніс збитки у розмірі внеску, процентів та інфляційних втрат. Такі дії є винними, бо в Законі № 4452-VI було чітко передбачено, що вказані кошти не включаються до ліквідаційної маси, і між протиправними діями і збитками суд апеляційної інстанції встановив причинний зв`язок. Тобто суд апеляційної інстанції встановив склад делікту за статтею 1166 ЦК України, однак не звернув уваги, що дії вчинила уповноважена особа Фонду як представник Фонду, отже, Фонд несе відповідальність за статтею 1172 ЦК України.
А тому, на нашу думку, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягала зміні в частині зазначених мотивів, в іншій частині (по суті вирішеного спору) - підлягала залишенню без змін.
Судді О. М. Ситнік