УХВАЛА

09 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/3657/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Шпорт В.В.,

представників учасників справи:

позивача - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України -Харабара Т.І. (в порядку самопредставництва),

відповідача 1 - товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Сокар Україна» - Павленко А.А. - адвокат (довіреність від 19.06.2020),

відповідача 2 - Державного агентства резерву України - Михайлець О.В. (в порядку самопредставництва),

розглянувши матеріали касаційної скарги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

на рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2019 (суддя Трофименко Т.Ю.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 (колегія суддів: Тищенко А.І. (головуючий), Михальська Ю.Б., Іоннікова І.А.)

зі справи № 910/3657/19

за позовом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (змінено найменування на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, далі - Мінекономіки)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Сокар Україна» (далі - Товариство) та Державного агентства резерву України (далі - Агентство)

про визнання недійсними додаткових угод,

ВСТАНОВИВ:

Мінекономіки звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства та Агентства про визнання недійсними додаткових угод від 01.02.2017 № 1 та від 07.02.2017 № 3 до договору поставки на придбання дизельного палива від 31.01.2017 № Юр-2/42-п-2017 (далі - Договір).

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю оспорюваних додаткових угод положенням пунктів 2, 6 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.07.2019 зі справи № 910/3657/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані, зокрема, тим, що умови оспорюваних додаткових угод не суперечать положенням статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому суди вказали, що внесення відповідних змін до Договору шляхом укладення додаткової угоди №1 зумовлені зміною (збільшенням) ставок акцизного податку щодо предмета закупівлі, що відповідає пункту 6 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі». Крім того, суди зазначили, що обставини правомірності внесення змін до додаткової угоди № 1 до Договору (у зв`язку з внесенням змін до податкового законодавства України) встановлені рішенням господарського суду міста Києва зі справи № 910/10671/17, яке набрало законної сили та не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, у тому числі у справі що розглядається, не можуть йому суперечити. Також суди дійшли висновку, що, у даному випадку, укладення оспорюваних додаткових угод до Договору шляхом внесення змін в частині ціни за одиницю товару не перевищувало 10 відсотків у кожній з угод, що відповідає вказаній нормі Закону України «Про публічні закупівлі».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 12.05.2020 Мінекономіки звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції у вирішенні спору зі справи застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 зі справи № 907/788/18 .

Ухвалою Верховного Суду від 17.06.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 09.07.2020.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило судові рішення зі справи залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Агентства відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/3657/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що судові рішення у справі № 910/3657/19 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 зі справи № 907/788/18, оскільки висновки в зазначеній справі та у справі № 910/3657/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, у справі №907/788/18, на яку посилається скаржник, місцевим господарським судом встановлено: відсутність документального підтвердження відповідачем у справі № 907/788/18 коливання ціни на дизельне паливо станом на 01.10.2018 (дата набрання чинності додатковими угодами до договору на постачання природного газу, дійсність яких оспорювалася), а також встановлено те, що надані відповідачем у справі довідки не підтверджують коливання ціни на природний газ тричі впродовж періоду з 01.10.2018 по 05.10.2018, у той час як матеріали справи не містять доказів на підтвердження ринкової вартості газу на момент укладення договору. Встановивши факт укладення додаткових угод до договору в порушення приписів пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», - місцевий господарський суд у справі № 907/788/18 дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод до договору. Рішення місцевого господарського суду в зазначеній справі залишено в силі постановою Верховного Суду від 23.01.2020. При цьому, у справі № 907/788/18 судами не досліджувалися обставини зміни ціни у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів, пропорційно до змін таких ставок (пункт 6 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі»), а правові висновки Верховного Суду стосувалися застосування приписів пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Водночас у справі, що розглядається судами встановлено укладення відповідачами оспорюваних додаткових угод від 01.02.2017 № 1 та від 07.02.2017 № 3 до Договору відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Крім того, вирішуючи спір у справі № 910/3657/19, суди посилалися на обставини, встановлені у справі № 910/10671/17 (рішення у якій набрало законної сили і не оскаржувалося у встановленому законом порядку), що мають (обставини) для справи № 910/3657/19 преюдиціальне значення; такі обставини згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню у розгляді справи №910/3657/19.

Так, у справі № 910/10671/17 судами досліджувалося питання правомірності внесення змін до Договору в частині ціни товару згідно з додатковою угодою № 1 до нього на підставі пункту 6 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» та встановлено, що укладення такої додаткової угоди відповідає нормам законодавства України.

У справі № 910/3657/19 судами встановлено такі обставини (у тому числі, з урахуванням преюдиції):

- в період проведення процедури закупівлі відбулися зміни в податковому законодавстві України, пов`язані зі змінами ставок акцизного податку;

- зазначені зміни мали безпосередній вплив на формування ціни предмета закупівлі, що призвело до необхідності внесення відповідних змін до Договору та підписання сторонами додаткової угоди № 1 до нього;

- Товариство не могло передбачити таку істотну зміну обставин, як збільшення ціни палива. Крім того, суди встановили, що, у даному випадку, укладення оспорюваних додаткових угод до Договору шляхом внесення змін в частині ціни за одиницю товару не перевищувало 10 відсотків у кожній з угод, що також відповідає вказаній нормі Закону України «Про публічні закупівлі».

Таким чином, вирішуючи справу № 907/788/18 та справу № 910/3657/19, суди виходили як з різних встановлених судами фактичних обставин справи, так і відмінного матеріально-правового регулювання.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Отже, Касаційний господарський суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/3657/19.

За таких обставин, доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи № 910/3657/19 відповідних висновків Верховного Суду у справі № 907/788/18 є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у такій постанові Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/3657/19.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Мінекономіки на рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 у справі № 910/3657/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 у справі № 910/3657/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова