ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/842/20
Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Казмерчук М.Т.

за участю представників учасників судового процесу:

позивача Оріщенко Н. С., адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ № 847 від 24 лютого 2017 року, ордер серія АХ № 1012164 від 18 березня 2020 року,

відповідача не з`явився.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фермерського господарства "Альянс", с. Роздольне,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд", м. Харків,

про стягнення 546 613,45 грн.,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/842/20.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фермерське господарство Альянс, звернувся із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю Азотфострейд, про стягнення заборгованості за договором № 12/11 від 12 листопада 2019 року у розмірі 546 613,45 грн., що складається з: основної заборгованості у розмірі 511 939,78 грн., пені у розмірі 31 588,01 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 023,88 грн. та 3% річних у розмірі 2 061,78 грн.

23 березня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, позовну заяву залишено без руху з наданням позивачеві строку на усунення недоліків до 03 квітня 2020 року. 30 березня 2020 року, на виконання вимог ухвали суду, позивач усунув недоліки, які послугували підставою для залишення позовної заяви без руху, шляхом скерування на адресу суду заяви про усунення недоліків (вх. № 7872 від 30 березня 2020 року).

31 березня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Фермерського господарства Альянс до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/842/20 підготовче провадження і призначити підготовче засідання на 27 квітня 2020 року. 27 квітня 2020 року постановлено протокольну ухвалу суду, якою відкладено підготовче засідання на 18 травня 2020 року. 18 травня 2020 року до матеріалів справи від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 11064) про відкладення підготовчого засідання. 18 травня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, відмовлено в задоволенні клопотання позивача (вх. № 11064 від 18 травня 2020 року) про відкладення підготовчого засідання. 18 травня 2020 року, протокольною ухвалою суду, в тому числі відкладено підготовче засідання на 15 червня 2020 року. 15 червня 2020 року представником позивача надано до суду заяву про неучасть у підготовчому засіданні (вх. № 13392), в якому не заперечує проти проведення підготовчого засідання по даній господарській справі без участі представника позивача. 15 червня 2020 року, протокольною ухвалою суду, долучено до матеріалів справи заяву представника позивача (вх. № 13392 від 15 червня 2020 року) та відкладено підготовче засідання на 30 червня 2020 року. Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 червня 2020 року зобов`язано з`явитись відповідача у судове засідання, в межах підготовчого провадження, яке відбудеться 30 червня 2020 року. 30 червня 2020 року від позивача надійшла заява щодо неучасті у підготовчому засіданні (вх. № 14712). 30 червня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/842/20 до судового розгляду по суті на 06 липня 202 року.

06 липня 2020 року суд розпочав судовий розгляд справи по суті, водночас, в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України, від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 15747) про визнання поважними причини неподання позивачем доказу у встановлений законом строк та долучити до матеріалів справи № 922/842/20 письмовий доказ копію рахунку фактури № СФ 000200 від 12 листопада 2019 року до договору № 12/11 від 12 листопада 2019 року. 13 липня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, залишено без розгляду клопотання позивача про залучення до матеріалів справи доказу (вх. № 15747 від 09 липня 2020 року).

Присутній в судовому засіданні 13 липня 2020 року представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у заяві по суті справи (позовна заява).

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином та завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи судом за адресом, вказаним у позовній заяві позивачем, яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З матеріалів справи вбачається, що судова кореспонденція була направлена сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві. При цьому, адреса відповідача, зазначена позивачем у позовній заяві, а саме: 61057, місто Харків, вулиця Римарська, будинок 16, підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Як свідчить матеріали справи, 08 квітня 2020 року, представник відповідача отримав у установі поштового зв`язку копію ухвали про відкриття провадження у справі від 30 березня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з трек-номером № 757. Однак, відповідач не здійснив жодних активній дій, покликаних на формування своєї позиції по справі шляхом направлення (надання) суду заяви по суті справи із викладенням своїх доводів, міркувань з приводу поданого позивачем позову. Пунктами 4, 6 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок учасників справи подавати всі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Статтею 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до частини 3 статті 203 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Беручи до уваги, що відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та те, що відповідно до статті 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів по справі покладено на сторони, суд, враховуючи ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, згідно частини 9 статті 165 ГПК України, вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, у зв`язку з чим суд вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

12 листопада 2019 року між Фермерським господарством "Альянс", (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" (постачальник, відповідач у справі) було укладено договір № 12/11 (далі за текстом договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю товар, а саме мінеральні добрива (надалі товар), у кількості, за ціною та на умовах, визначених даним договором та додатками, що є невід`ємними частинами цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у зазначений термін (пункт 1.1. договору). Як-то передбачено у пункті 5.1. договору, покупець приймає і перевіряє товар за кількістю в місці приймання товару від постачальника та підписує видаткову накладну та товарно-транспортну накладну, які в цей же день засобами електронного зв`язку направляє постачальнику. Факт передачі товару покупцю виникає в момент приймання товару, та підтверджується видатковою накладною та товарно-транспортною накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін та отриманням довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (пункт 5.3. договору). За пунктом 6.1. договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за цим договором відповідно до законодавства України. Так, у пункті 6.2. договору передбачено, що за порушення строків поставки постачальник сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недопоставленого товару за кожний день прострочення.

У додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору, який є Специфікацією на товар, що поставляється ТОВ АЗОТФОСТРЕЙД (постачальник) на адресу ФГ АЛЬЯНС (покупець), сторони обумовили найменування товару, який підлягає поставці, його кількість, ціну за тонну, загальну суму товару, умови оплати та умови та строк поставки товару, зокрема, визначено, що: - умови оплати за товар: 100% передоплати перераховується покупцем протягом 1 (одного) банківського дня включно з дати підписання даного договору на підставі рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; - строк та умови поставки товару: товар поставляється партіями протягом 3 (трьох) робочих днів з дати надходження передоплати на розрахунковий рахунок постачальника. Датою поставки кожної партії вважається дата, зазначена у видатковій накладній.

14 листопада 2019 року сформовано рахунок-фактура за № СФ-000203 на загальну суму 492 450,00 грн.

Виконуючи обумовлені сторонами зобов`язання, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 492 450,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7543 від 15 листопада 2019 року та платіжним дорученням № 7628 від 09 грудня 2019 року.

Водночас, 14 листопада 2019 року відповідач поставив позивачу добрива рідкі азотні КАС марки КАС 28 у кількості 19.480 тони на загальну суму 112 993,74 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-000258 від 14 листопада 2019 року. У відповідності до видаткової накладної № РН 00259 від 16 листопада 2019 року, відповідачем було поставлено позивачу добрива рідкі азотні КАС марки КАС 28 у кількості 23.160 тони на загальну суму 134 339,58 грн.

Тобто, відповідач свої договірні зобов`язання, які обумовлені умовами договору, виконав частково, здійснив постачання 42,64 тон добрив рідких азотних КАС марки КАС на загальну суму 247 333,32 грн.

13 січня 2020 року позивач сформував відповідачу претензію за вих. № 02 від 23 січня 2020 року, в якій вимагав від останнього здійснити постачання недопоставленого товару, а у випадку нездійснення зобов`язання з поставки мінеральних добрив у строк не більше 7 днів з моменту отримання цієї претензії негайно повернути ФГ Альянс суму отриманої передплати, на яку не здійснено постачання товару.

Позивач вказує, що відповідачем не було вчинено жодних активні дії, покликаних на допоставлення товару або повернення переплати, у зв`язку з чим підприємство-позивача було змушено звернутись до суду з метою захисту порушених прав і законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що договір оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін й скріплений печатками сторін без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як-то встановлено у пункті 3 у додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору, який є Специфікацією на товар, що поставляється ТОВ АЗОТФОСТРЕЙД (постачальник) на адресу ФГ АЛЬЯНС (покупець), 100% передоплати перераховується покупцем протягом 1 (одного) банківського дня включно з дати підписання даного договору на підставі рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника;

По даній справі позивач зазначає про здійснення договірної домовленості з відповідачем щодо поставки товару на підставі двох рахунків-фактур, а саме:

- № СФ - 000203 від 14 листопада 2019 року на суму 492 450,00 грн. від 14 листопада 2019 року, який повністю оплачений позивачем на підставі платіжного доручення № 7543 від 15 листопада 2019 року та платіжного доручення № 7628 від 09 грудня 2019 року та які містяться в матеріалах справи (а. с. 24, 25, том 1 ).

- № СФ 000200 від 12 листопада 2019 року, посилання на який є в платіжних дорученнях № 7535 від 12 листопада 2019 року та № 7539 від 14 листопада 2019 року та який відсутній в матеріалах справи.

Господарський суд розглядає правовідносини між сторонами по даній справі, ОКРЕМО, по кожному рахунку-фактурі.

Так, щодо рахунку- фактури № СФ - 000203 від 14 листопада 2019 року на суму 492 450,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Так, у додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору, який є Специфікацією на товар, що поставляється ТОВ АЗОТФОСТРЕЙД (постачальник) на адресу ФГ АЛЬЯНС (покупець), передбачено, що товар поставляється партіями протягом 3 (трьох) робочих днів з дати надходження передоплати на розрахунковий рахунок постачальника. Датою поставки кожної партії вважається дата, зазначена у видатковій накладній.

Факт перерахування позивачем по рахунку-фактурі № СФ - 000203 від 14 листопада 2019 року грошової суми 492 450,00 грн., в якості оплати товару за договором належним чином підтверджений матеріалами справи, а саме платіжним дорученням № 7543 від 15 листопада 2019 року та платіжним дорученням № 7628 від 09 грудня 2019 року.

Як свідчать матеріали справи, відповідач, на виконання умов договору, лише частково виконав обов`язкові до виконання умови договору та за видатковою накладною № РН-000259 від 16 листопада 2019 року та за видатковою накладною № РН 000258 від 14 листопада 2019 року поставив позивачу товар на загальну суму 247 333,32 грн. (проти обумовленої загальної вартості товару у додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору, який є Специфікацією на товар, на суму 377 032, 50 грн., +/- 5%).

Доказів виконання відповідачем зобов`язання з поставки позивачу в повному обсязі товару та у встановлений договором строк, матеріали справи не містять.

Згідно частини 1, частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

За матеріалами справи встановлено, що 13 січня 2020 року позивач сформував відповідачу претензію за вих. № 02 від 23 січня 2020 року, в якій вимагав від останнього здійснити постачання недопоставленого товару, а у випадку нездійснення зобов`язання з поставки мінеральних добрив у строк не більше 7 днів з моменту отримання цієї претензії негайно повернути ФГ Альянс суму отриманої передплати, на яку не здійснено постачання товару.

Надалі, позивач, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, звернувся до господарського суду Харківської області із даним позовом.

В розрізі викладеного, можна сказати, що позивач виконав в повному обсязі вимогу статті 693 Цивільного кодексу України, та в досудовому порядку намагався вирішити питання повернення, в том числі попередньої оплати, та за відсутності активних дій з боку відповідача звернувся до суду.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року по справі №910/5444/17 та від 05 липня 2018 року у справі №904/8972/17.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не спростовано тверджень позивача про невиконання відповідачем у встановлені строки зобов`язання з поставки товару за договором, зокрема відповідачем не надано суду доказів поставки позивачу товару, погодженого сторонами у додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору, який є Специфікацією на товар, що поставляється ТОВ АЗОТФОСТРЕЙД (постачальник) на адресу ФГ АЛЬЯНС (покупець), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми попередньої оплати у розмірі 245 116,68 грн. підлягають задоволенню. Дана сума розрахована наступним чином: від суми, яка визначена у рахунку-фактурі № СФ 000203 від 14 листопада 2019 року на суму 492 450, 00 грн. та яка повністю оплачена позивачем за платіжними дорученнями № 7543 від 15 листопада 2019 року на суму 95 000 грн. та № 7628 від 09 грудня 2019 року на суму 397450 грн. (призначення платежу: «оплата за … згідно рахунку № СФ-000203 від 14.11.2019 р.») віднімаємо загальну суму, на яку було здійснено поставку (247 333,32 грн.) та отримуємо суму, яка підлягає поверненню позивачу, як сума попередньої оплати.

Щодо рахунку - фактури № СФ-000200 від 12 листопада 2019 року, який є призначенням платежу в платіжних дорученнях № 7535 від 12 листопада 2019 року та № 7539 від 14 листопада 2019 року, та який відсутній в матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Як визначено сторонами у додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору, який є Специфікацією на товар, що поставляється ТОВ АЗОТФОСТРЕЙД (постачальник на адресу ФГ АЛЬЯНС (покупець), умови оплати за товар: 100% передоплати перераховується покупцем протягом 1 (одного) банківського дня включно з дати підписання даного договору на підставі рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Отже, сторони, з огляду на свободу договору, яка обумовлена статтями Цивільного кодексу України, визначили алгоритм дії позивача щодо оплати вартості товару на підставі рахунку фактури останнім здійснюється перерахування суми грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача.

Слід зазначити, що укладений між сторонами договір не містить відомостей щодо вартості товару, а дані відомості відображені у додатку до договору (специфікації) та у рахунках фактурах.

Рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Однак, як вже було зазначено вище, саме сторони обумовили юридичний зміст рахунку-фактуру, який полягає в тому, що на підставі рахунку-фактури здійснюється перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (відповідача).

Матеріали справи містять платіжне доручення № 7535 від 12 листопада 2019 року та платіжне доручення № 7539 від 14 листопада, у яких призначення платежу зазначено наступним чином: "Оплата за КАС зг рах № СФ-000200 від 12.11.2019 в т.ч., ПДВ". Проте, до матеріалів справи рахунок-фактура № СФ 000200 від 12.11.2019 не було представлено, що позбавляє суд можливості ідентифікувати по якому саме договору була здійсненна дана платіжна операція, оскільки у платіжному доручені № 7535 від 12 листопада 2019 року та платіжному доручені № 7539 від 14 листопада 2019 року не міститься посилання на договір, який є предметом у даній справі.

У зв`язку з викладеним суд не може достеменно встановити по якій господарській операцій були проведені перерахування за платіжним дорученням № 7535 від 12 листопада 2019 року та платіжним дорученням № 7539 від 14 листопада 2019 року, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи рахунку фактури № СФ 000200 від 12.11.2019 року, а суд за нормами процесуального законодавства позбавлений можливості збирати докази, позивачем не було надано до суду клопотання в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України, про витребування вище зазначеного документа від відповідача або третьої особи.

Таким чином, враховуючи, що саме позивач, як ініціатор даного спору повинен надати до суду всі необхідні докази для правильного вирішення спору, не скерував до позову справи рахунку фактури № СФ-000200 від 12.11.2019 року, суд не може покласти на відповідача стягнення грошових коштів, які не мають під собою належної доказової бази, що узгоджується із правом сторін на справедливий суд, який діє в рамках принципу верховенства права.

Також суд не оминув своєю увагою, що сторони узгодили у додатку № 1 від 12 листопада 2019 року до договору (специфікація на товар) кількість товару, що підлягає поставці 65.0 тон (+/-5%), та дана кількість товару фігурує і у рахунку фактурі № СФ 000203 від 14 листопада 2019 року (67.0 тон). Тобто, по суті, сторони у вище зазначеному рахунку фактурі охопили визначену у специфікації кількість товару.

Сторони не обмежені у кількості правовідносин одна до одної, укладення господарських договорів та колом контрагентів, між якими укладаються відповідні договори, у зв`язку з чим суд не може достеменно встановити в рамках якого договору були перераховані позивачем грошові кошти за платіжним дорученням № 7535 від 12 листопада 2019 року та платіжним дорученням № 7539 від 14 листопада 2019 року через відсутність посилання на номер та дату договору у даних платіжних дорученнях.

Оцінюючи вище зазначене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 266 823,00 грн. Дана сума отримана шляхом перерахування суми, яку як зазначає позивач, було перераховано відповідачу за платіжним дорученням № 7535 від 12 листопада 2019 року та платіжним дорученням № 7539 від 14 листопада 2019 року, із призначенням платежу: Оплата за КАС зг рах № СФ 000200 від 12 листопада 2019 року.

З розрахунку грошових коштів, які були сплачені позивачем відповідачу по рахунку фактурі № СФ 000203 від 14 листопада 2019 року по платіжним дорученням № 7543 від 15 листопада 2019 року, № 7628 від 09 грудня 2019 року, та об`єму поставки за видатковою накладною № РН 000259 від 16 листопада 2019 року та видатковою накладною № РН 000258 від 14 листопада 2019 року, суд встановив, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача є 245 116,68 грн., та відповідно дана ума була взята за основу під час розрахунку похідних вимог (пені, 3% річних та інфляційних втрат).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 31 588,01 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Так, у пункті 6.2. договору передбачено, що за порушення строків поставки постачальник сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недопоставленого товару за кожний день прострочення.

Дії відповідача щодо несвоєчасної поставки товару є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 6.2 договору.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із частиною 1 статті 3 Європейської конвенції про обчислення строків від 16 травня 1972 року строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках починаються опівночі dies a quo і спливають опівночі dies ad quem. Проте положення попереднього пункту не заважають тому, щоб та чи інша дія, яка має бути здійснена до спливу встановленого строку, виконувалася у день dies ad quem лише до закінчення нормального робочого часу.

Правовий аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що розрахунок пені, в разі наявності поетапної оплати вартості поставленого товару, розраховується ОКРЕМО за кожний етап, з урахуванням дня прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, відповідальність відповідача за порушення строків поставки товару розраховується наступним чином: по рахунку-фактурі № СФ-000203 від 14 листопада 2019 року період пені розраховуються починаючи з 13 грудня 2019 року, оскільки позивачем лише 09 грудня 2019 року здійснена повна оплата рахунку-фактури № СФ-000203 від 14 листопада 2019 року, а у відповідача було три робочих днів для здійснення поставки (пункт 4 Специфікації).

При цьому, суд зазначає, що по рахунку фактурі № СФ-000203 від 14 листопада 2019 року, відповідачем здійснено часткову поставку товару

По рахунку-фактури № СФ-000200 від 12 листопада 2019 року пеня не розраховується виходячи з того, що суд вище по тексту даного рішення встановив безпідставність вимог позивача до відповідача по даному рахунку до договору, який є предметом позовних вимог.

Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням пункту 6.2 договору, приписів статті 231 ГК України, та суми боргу в розмірі 245 116, 68 грн., суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 14 910,63 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних за період з 23 січня 2020 року по 11 березня 2020 року на суму 19 489,68 грн. та інфляційних втрат за січень 2020 року.

Розрахунок похідних вимог (3% річних та інфляційних втрат) розрахований з суми 245 116, 68 грн. (дана сума була розрахована виходячи із суми оплати позивача та часткової поставки відповідача).

Пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (пункт 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17 грудня 2013 року).

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Оскільки умовами договору не визначено строку виконання боржником його зобов`язання з повернення перерахованої суми попередньої оплати відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, суд враховує положення часини 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

13 січня 2020 року позивач сформував відповідачу претензію за вих. № 02, в якій вимагав від останнього здійснити постачання недопоставленого товару, а у випадку нездійснення зобов`язання з поставки мінеральних добрив у строк не більше 7 днів з моменту отримання цієї претензії негайно повернути ФГ Альянс суму отриманої передплати, на яку не здійснено постачання товару.

У відповідності до відстеження з офіційного сайту АТ "Укрпошта", дана претензія отримана представником відповідача 15 січня 2020 року.

Таким чином, з урахуванням приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що обов`язок Відповідача з повернення перерахованої суми попередньої оплати виник 22 січня 2020 року, а прострочка розпочалась з 23 січня 2020 року.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних за загальний період прострочки, з урахування суми боргу (245 116,68 грн.) вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню в розмірі 987,18 грн.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03 квітня 1997 року, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає пункт 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, згідно з якою нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 129 Конституції України), одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовими елементами принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд з прав людини наголосив, що вжитий у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" має на увазі дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" стосується не лише писаного права, а саме норм писаних законів, а й неписаного, тобто усталених у суспільстві правил та засад моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дати змогу громадянинові у разі потреби досить точно передбачити за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Таким чином, постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 належать до тієї судової практики, яка визначає сталість правозастосування на даний час.

Отже, розрахунок інфляційних втрат повинен здійснюватися за методикою збільшення суми боргу на індекс інфляції за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду повинна бути використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10 липня 2019 року.

Отже, враховуючи, що прострочення відповідача розпочалось з 23 січня 2020 року (день, коли сплив семиденний строк по претензії позивача за вих. № 02 від 13 січня 2020 року), та відповідно за січень 2020 року позивач не може розраховувати інфляційні витрати в силу того, що прострочення становить менше місяця, суд не може задовольнити в цій частині позовні вимоги позивача.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті відповідачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження повернення позивачу передплати або поставки залишку товару, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином не виконав взяті на себе обов`язки щодо поставки оплаченого товару позивачу та реалізацію позивачем права, в порядку статті 693 Цивільного кодексу України, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного вище.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 194-196, 201, 207-210, 216-202, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азотфострейд» (61037, м. Харків, вул. Римарська, будинок 16, квартира 13, ідентифікаційний код юридичної особи 35579031) на користь Фермерського господарства «Альянс» (63450, Харківська область, Зміївський район, село Роздольне, вулиця Молодіжна, будинок 1-А, ідентифікаційний код юридичної особи 31374476) основну заборгованість у розмірі 245 116,68 грн., пеню у розмірі 14 910,63 грн., 3% річних у розмірі 987,18 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 3 915,22 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "20" липня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко
справа № 922/842/20