УХВАЛА

16 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 907/154/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Кондратова І.Д.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Уж"

на постанову Західного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Желік М.Б.; судді: Орищин Г.В., Скрипчук О.С.)

від 25.03.2020

у справі № 907/154/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Уж"

до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради

про визнання укладеною додаткової угоди та стягнення суми заборгованості в розмірі 4 575 388,00 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Попюк М.І.

відповідача - Трускавецька Д.І.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Уж" (далі - ТОВ "Транс-Уж") звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди, якою пункт 2.1. договору № 3 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 26.02.2018, викласти у наступній редакції: "Сума фінансування для відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням пільгових категорій громадян складає 8 840 327 грн", а також про стягнення суми заборгованості в розмірі 4 575 388 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради в порушення умов укладеного договору та взятих на себе зобов`язань за договором № 3 від 26.02.2018, не компенсував позивачеві фактично здійснені ним витрати за перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування за 2018 рік, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 4 575 388 грн.

При цьому, виходячи із загальної суми наданих позивачем послуг з перевезення пільгової категорії громадян у період з 01.01.2018 по 14.12.2018, розмір якої склав 8 840 327 грн, позивач звернувся до відповідача із пропозицією укласти додаткову угоду до договору на перевезення пільгової категорії громадян, якою сума фінансування на відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням пільгових категорій громадян, була б збільшена до суми 8 840 327 грн вже наданих позивачем послуг з перевезення пільгової категорії громадян в місті Ужгород, однак, відповідач відмовив позивачу в укладенні додаткової угоди.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.10.2019 у справі №907/154/19 позов задоволено частково. Судом стягнуто з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на користь ТОВ "Транс-Уж" 4 575 388,00 грн заборгованості та 68 630,82 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що позивачем фактично надано послуг з перевезення пільгової категорії громадян на суму 8 840 327 грн, в зв`язку з чим різниця між сумою фактично наданих послуг та сумою здійсненого відповідачем відшкодування витрат перевізника, що пов`язані з перевезенням пільгової категорії громадян, складає 4 575 388 грн і є заборгованістю відповідача по відшкодуванню позивачу як перевізнику витрат, що пов`язані з перевезенням пільгової категорії громадян. Обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд автомобільним транспортом, перевізник не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування перевізнику витрат на перевезення визначених категорій громадян. Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені перевізником. Тобто, фінансові зобов`язання щодо компенсації вартості послуг перевезення автомобільним транспортом, наданих пасажирам пільговим категоріям громадян виникає із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавством особам. Оскільки зобов`язання відповідача виникає безпосередньо із законодавства, відповідальність за такими зобов`язаннями не може ставитись в залежність від недостатнього фінансування на виконання таких обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині визнання укладеною додаткової угоди, якою пункт 2.1. договору №3 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 26.02.2018 у наступній редакції: "Сума фінансування для відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням пільгових категорій громадян складає 8 840 327 грн", місцевий господарський суд виходив з того, що матеріали справи не містять існування умов, за наявності яких договір №3 від 26.02.2018 могло б бути змінено на підставі статей 651, 652 Цивільного кодексу України.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.03.2020 у справі №907/154/19 рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.10.2019 в частині стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на користь ТОВ "Транс-Уж" 4 575 388,00 грн заборгованості та 68 630,82 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору скасовано та прийнято в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В решті - рішення залишено без змін.

Скасовуючи частково рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичного надання послуг з перевезення пільгових категорій населення в обсязі, що перевищує узгоджений сторонами відповідно до підписаних актів виконаних робіт.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що інформація, надана сторонам ТОВ "Дозор-Україна", яка була врахована при складенні розрахунку, стосується лише кількості здійснення оборотних рейсів кожним транспортним засобом із рухомого складу, обумовленого в договорі та не містить даних щодо кількості перевезених пасажирів і частки пасажирів пільгових категорій. Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що додаткові угоди про збільшення суми фінансування для відшкодування витрат перевізника, пов`язаних з перевезенням пільгової категорії громадян укладались протягом усієї дії договору; акти виконаних робіт підписувались обома сторонами щомісячно, проте позивач не порушував питання про невідповідність підписаних сторонами актів виконаних робіт по перевезенню пільгових категорій пасажирів в місті Ужгород, фактично понесеним ним витратам.

В частині відмови у задоволенні позову щодо визнання укладеної додаткової угоди в редакції позивача, суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого господарського суду.

Не погоджуючись з постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.03.2020 у справі №907/154/19, Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Уж" подало касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду від 18.05.2020 відкрито касаційне провадження та призначено до розгляду касаційну скаргу ТОВ "Транс-Уж" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.03.2020 у справі №907/154/19.

У відзиві на касаційну скаргу Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19, від 17.04.2018 у справі №911/4249/16.

Відповідно до частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У контексті згаданої процесуальної норми для встановлення подібності правовідносин враховується склад таких правовідносин, а саме: суб`єкт, об`єкт та зміст (взаємні права та обов`язки). Разом з тим наявності простої тотожності цих трьох критеріїв замало і врахування лише їх не завжди є правильним. Тому, судова практика визнає судовими рішеннями у подібних правовідносинах такі рішення, де подібними є: 1) предмети спору, 2) підстави позову, 3) зміст позовних вимог, 4) встановлені судом фактичні обставини, а також має місце 5) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за перевезення пільгових пасажирів, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичного надання послуг з перевезення пільгових категорій населення в обсязі, що перевищує узгоджений сторонами відповідно до підписаних актів виконаних робіт та повністю сплачений.

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що:

- між Управлінням праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, назву якого в подальшому на підставі рішення міської ради було змінено на Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Уж" (перевізником) 26.02.2018 укладено договір № 3 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом (далі - договір), який визначає порядок та умови виплати компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян, які мають на це право згідно відповідних законодавчих актів України, перевізнику, який зобов`язується надавати транспортні послуги пільговикам на відповідних маршрутах;

- додатком № 1 до договору визначено рухомий склад на якому здійснюватимуться перевезення пільгової категорії громадян;

- додаток № 2 до договору визначає коло осіб, що мають право на безкоштовний проїзд, а саме, учасники бойових дій; інваліди війни; ветерани військової служби; ветерани органів внутрішніх справ; ветерани Національної поліції; ветерани податкової міліції; ветерани Державної кримінально - виконавчої служби; ветерани служби цивільного захисту; громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесені до категорії 1; учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які належать до категорії 2; діти з багатодітної сім`ї; інваліди І та ІІ групи; діти-інваліди до 18 років; особи, які супроводжують інвалідів першої групи або дітей інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда або дитину - інваліда); пенсіонери за віком; інваліди;

- сума фінансування для відшкодування витрат перевізника, які пов`язані з перевезенням пільгової категорії громадян, рухомий склад та розклад руху на протязі дії договору змінювалися шляхом укладення сторонами додаткових угод до даного договору;

- за результатами виконання зобов`язань за договором перевезення, сторонами складено та підписано відповідні акти виконаних робіт по перевезенню пільгових категорій пасажирів в м. Ужгород на загальну суму 4 264 939 грн, в тому числі акт виконаних робіт за січень 2018 року (з 01.01.2018 по 31.01.2018) на суму 595 320 грн, акт виконаних робіт за лютий 2018 року (з 01.02.2018 по 20.02.2018) на суму 458 844 грн, акт виконаних робіт за березень 2018 року (з 21.02.2018 по 20.03.2018) на суму 615 792 грн, акт виконаних робіт за квітень 2018 року (з 21.03.2018 по 20.04.2018) на суму 408 868 грн, акт виконаних робіт за травень 2018 року (з 21.04.2018 по 20.05.2018) на суму 386 870 грн, акт виконаних робіт за червень 2018 року (з 21.05.2018 по 20.06.2018) на суму 350 275 грн, акт виконаних робіт за липень 2018 року (з 21.06.2018 по 20.07.2018) на суму 432 445 грн, акт виконаних робіт за серпень 2018 року (з 21.07.2018 по 20.08.2018) на суму 236 730 грн, акт виконаних робіт за вересень 2018 року (з 21.08.2018 по 20.09.2018) на суму 206 050 грн, акт виконаних робіт за грудень 2018 року (з 21.11.2018 по 14.12.2018) на суму 573 745 грн;

- на оплату вартості наданих послуг з перевезення пільгової категорії громадян позивач виставив до оплати відповідачем рахунок № 26/02 від 26.02.2018 на суму 1 054 164 грн, рахунок 26/03 від 26.03.2018 на суму 615 792 грн, рахунок 25/05 від 25.05.2018 на суму 795 738 грн, рахунок № 25/06 від 25.06.2018 на суму 350 275 грн, рахунок № 26/07 від 26.07.2018 на суму 432 445 грн, рахунок № 18/10 від 18.10.2018 на суму 442 780 грн, рахунок № 20/12 від 20.12.2018 на суму 573 745 грн, що в загальному складає суму 4 264 939 грн;

- сторонами проводилася звірка розрахунків щодо наданих послуг з перевезення пільгової категорії громадян, за результатами якої складено відповідні акти звіряння розрахунків станом на 26.02.2018, на 26.03.2018, на 25.05.2018, на 25.06.2018, на 25.07.2018, на 19.12.2018;

- сума 4 264 939 грн вартості наданих послуг з перевезення пільгової категорії громадян, на яку сторонами складено та підписано акти виконаних робіт, акти звіряння розрахунків та виставлено до оплати відповідні рахунки, відповідачем сплачена, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями виписок по рахунку позивача;

- як стверджує позивач, протягом 2018 року він надавав послуги по перевезенню пільгових категорій громадян, вартість яких склала загальну суму 8 840 327 грн;

- судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи містяться результати моніторингу пасажирських транспортних засобів, які перевозять пільговиків, відповідно до розпорядження міського голови №167 від 17.04.2018, погоджені начальником управління праці та СЗН Біксей А.Б.;

- моніторинг щодо маршрутів, які обслуговує ТзОВ "Транс-Уж" (№3, №4, №5, №6, №12 - пл. Ш.Петефі, №12-А - пл. Корятовича, №20, №26, №58) проводився 02-04 травня 2018 року та 16-18 травня 2018 року;

- відповідно до результатів моніторингу за відповідні дні на усіх дев`яти маршрутах було здійснено всього 236 оборотних рейсів та було перевезено 5021 пасажира з пільгової категорії, зокрема, на маршруті №3 - 5 одиниць рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 45, на маршруті №4 - 3 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 12, на маршруті №5 - 3 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 21, на маршруті №6 - 4 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 31, на маршруті №12 - 3 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 36, на маршруті №12-А - 1 одиниця рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 26, на маршруті №20 - 2 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 24, на маршруті №26 - 2 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 18, на маршруті №58 - 4 одиниці рухомого складу, кількість оборотних рейсів - 43;

- крім того, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи також наявні результати моніторингу, проведеного у квітні 2017 року. Інші дані моніторингу відсутні;

- окрім даних моніторингу в матеріалах справи відсутні будь-які документи, на основі яких могла б визначатись кількість пасажирів-пільговиків, які скористались послугою безкоштовного перевезення на маршрутах загального автомобільного транспорту в місті Ужгород, які обслуговує ТОВ "Транс-Уж";

- судом апеляційної інстанції також встановлено, що сторонами в договорі не було обумовлено розрахунку витрат на підставі даних моніторингу, отриманих за допомогою системи охорони та моніторингу "Dozor" на підставі договору перевізника та ТзОВ "Дозор Україна". Водночас, у актах виконаних робіт по перевезенню пільгових категорій пасажирів в місті Ужгород, підписаних сторонами зазначено, що акти складено на підставі таблиці ТОВ "Дозор Україна" фактичного виїзду транспортних засобів на маршрути;

- інформація, надана сторонам ТОВ "Дозор Україна", яка була врахована при складенні актів виконаних робіт, стосується лише кількості здійснення оборотних рейсів кожним транспортним засобом із рухомого складу, обумовленого в договорі та не містить даних щодо кількості перевезених пасажирів і частки пасажирів пільгових категорій;

- згідно з результатами моніторингу середня кількість виконаних оборотних рейсів одного транспортного засобу в день становить - 4 рейси, однак, як встановлено апеляційним судом, в розрахунках ТОВ "Транс-Уж" до актів виконаних робіт та інформації, наданої ТОВ "Дозор Україна", кількість оборотних рейсів, виконаних одним транспортним засобом в день, становить 10-14 рейсів;

- суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до даних, наведених у розрахунку позивача за період з 21.04.2018 по 20.05.2018, виконаного на основі даних системи охорони та моніторингу "Dozor" за один день, 02 травня 2018 року, було виконано 71,5 оборотних рейсів лише на одному маршруті - №3 (5 одиниць рухомого складу); на маршруті №4 - 10,5 оборотних рейсів (1 одиниця рухомого складу), на маршруті №5 - 44,5 оборотних рейсів, на маршруті №6 - 44 оборотних рейси, на маршруті №12 - 0, на маршруті №12 - 78,5 оборотних рейсів, на маршруті №20 - 5,5 оборотних рейсів, на маршруті №26 - 23,0 оборотних рейсів, на маршруті №58 - 50 оборотних рейсів, всього - 327,5 оборотних рейсів в один день. Загалом на усіх маршрутах кількість оборотних рейсів в дні, коли також проводився моніторинг, склала: 03 травня - 336,5, 04 травня 2018 - 335,0, 16 травня 2018 року - 342,5, 17 травня - 326,0, 17 травня - 311 оборотних рейсів;

- також апеляційний суд звернув увагу, що додаткові угоди про збільшення суми фінансування для відшкодування витрат перевізника, пов`язаних з перевезенням пільгової категорії громадян укладались протягом усієї дії договору та акти виконаних робіт підписувались обома сторонами щомісячно. При цьому позивач не порушував питання про невідповідність підписаних сторонами актів виконаних робіт по перевезенню пільгових категорій пасажирів в м. Ужгород, фактично понесеним ним витратам.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19, від 17.04.2018 у справі №911/4249/16 зроблено висновок щодо застосування судами частини другої статті 218 Господарського кодексу України та статті 617 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг, фактично наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника в касаційній скарзі на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 03.03.2020 у справі №904/94/19, від 17.04.2018 у справі №911/4249/16 не можуть бути прийняті до уваги, адже встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах і у справі №907/154/19.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Транс-Уж" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.03.2020 у справі №907/154/19.

З врахуванням викладеного, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказана підстава не знайшла свого підтвердження, то доводи касаційної скарги в частині неповноти встановлення судом апеляційної інстанції обставин справи колегією суддів відхиляються.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Уж" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.03.2020 у справі №907/154/19.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді О. Баранець

І. Кондратова