ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2020 р. Справа №914/1725/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Желіка М.Б.

Мирутенка О.Л.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ековей Вейст Менеджмент від 01.03.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.01.2020 (повний текст складено 10.02.2020, суддя Бортник О.Ю.)

у справі № 914/1725/19

за позовом Фермерського господарства Агро Захід Буг, с. Ленарівка, Буський район, Львівська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Ековей Вейст Менеджмент, м. Львів

про стягнення 664597,04 грн.

за участю представників:

від позивача Шнир Я.Б,

від відповідача Костур Р.В.

22.08.2019 до Господарського суду Львівської області звернулось Фермерське господарство «Агро Захід Буг» з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аве Львів», яке у подальшому змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Ековей Вейст Менеджмент» про стягнення 529 508 грн. заборгованості за договором про надання послуг, 25 815,72 грн. трьох процентів річних, 63 895 грн. пені та 45 378,32 грн інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 30/09/2016-А про надання послуг з перевезення, організації перевезення та захоронення відходів від 30.09.2016 в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг, умови якої передбачено у пункті 4.1 договору, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати стягнення з відповідача основної заборгованості, передбаченої договором пені, а також трьох процентів річних та інфляційних нарахувань.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2020 у справі №914/1725/19 позов Фермерського господарства "Агро Захід Буг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ековей Вейст Менеджмент" задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 529 108,00 грн. основного боргу, 25 622,27 грн. 3% річних, 63 855,72 грн. пені, 45 378,32 грн. інфляційних та 9 959,46 грн. судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач порушив право позивача на своєчасне отримання встановленої договором оплати наданих ним послуг. Зокрема, суд послався на те, що помилка позивача та відповідача щодо номеру договору (у актах наданих послуг та у призначеннях платежів сторони вказують номер договору №30/09/2016-Ф замість №30/09/2016-А), за відсутності фактично укладеного між сторонами 30.09.2016 договору № 30/09/2016-Ф, не спростовує факту надання позивачем відповідачу послуг за договором №30/09/2016-А та здійснення відповідачем часткової оплати цих послуг.

Не погодившись із вказаним рішенням, ТзОВ Ековей Вейст Менеджмент подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що при прийнятті рішення судом не з`ясовано обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, при прийнятті рішення судом порушено норми процесуального права. Зокрема, скаржник послався на наступне:

- подані позивачем акти наданих послуг містять посилання на інший договір, а документи не підтверджують факт надання послуг і не відповідають вимогам законодавства;

- відповідні послуги позивачем фактично не надавались, а товаро-транспортні накладні та акти виконаних робіт не підтверджують факт надання таких послуг;

- копії актів звіряння взаємних розрахунків не можуть вважатися доказом визнання відповідачем заборгованості;

- посилання позивача на отримання відповідачем відшкодування фактичних витрат на вивезення відходів не може бути доказом надання позивачем послуг за договором № 30/09/2016-А від 30.09.2016.

Фермерське господарство Агро Захід Буг подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просило апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що наведені доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підтверджені належними і допустимими доказами. При цьому, позивач, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив наступне:

- відповідач не оплатив заборгованості позивачу, водночас, отримав за надані послуги бюджетні кошти як відшкодування за вивезення ТПВ, а також ПДВ від цієї суми за накладними перевізника та осіб, що здійснювали організацію захоронення ТПВ;

- доводи апеляційної скарги є взаємовиключними, оскільки відповідач заперечує існування договору і підписаних актів, а далі надає їм оцінку, посилаючись на їх умови та дані;

- стан взаєморозрахунків і розмір заборгованості підтверджується висновком аудитора, у якому проаналізовано первинні бухгалтерські документи, розміри оплат та об`єм наданих послуг.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020 справу № 914/1725/19 розподілено колегії суддів: головуюча суддя Орищин Г.В.,судді Желік М.Б. та Мирутенко О.Л.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 та 23.03.2020 задля дотримання карантинного режиму та недопущення поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, у зв`язку з запровадженням карантину, з метою дотримання принципу всебічного, повного, об`єктивного дослідження в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а також з метою повного та всестороннього дослідження усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, судова колегія ухвалила, відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Ековей Вейст Менеджмент від 01.03.2020 на рішення Господарського суду Львівської області від 29.01.2020 у даній справі та призначити розгляд справи на 07.05.2020

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін, у зв`язку із запровадженням карантину та метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх матеріалів справи, забезпечення процесуальних прав учасників судового процесу та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В судовому засіданні 16.07.2020 сторони повністю підтримали вимоги і заперечення щодо вимог апеляційної скарги, викладених у процесуальних документах.

В апеляційній скарзі, а також усно, в судовому засіданні 16.07.2020, відповідач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи копій адвокатських запитів від 28.11.2019, адресованих окремим власникам транспортних засобів щодо використання конкретних транспортних засобів при наданні послуг Фермерським господарством Агро Захід Буг та листів-відповідей від 18.12.2019 та 17.01.2020 на вказані запити. Також відповідач заявив усне клопотання про огляд документів з іншої судової справи №914/1860/18, яка, на його думку, є пов`язаною із даною справою.

Клопотання відповідача обґрунтоване тим, що відповідні докази ним було отримано вже після закінчення підготовчого провадження у справі, у зв`язку з чим існує об`єктивна необхідність врахувати їх при розгляді спору задля забезпечення процесуального права сторони на належний судовий захист.

Розглянувши відповідні клопотання відповідача, колегія суддів вирішила відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне:

Правила прийняття доказів судами першої та апеляційної інстанцій визначені у статтях 80 та 269 ГПК України.

Так, частинами 2 та 3 ст. 80 ГПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Частиною 8 встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З копій поштових конвертів, у яких на адресу представника відповідача надійшли листи-відповіді на його запити, вбачається, що такі були направлені засобами поштового зв`язку 19.12.2019 та 17.01.2020, тобто, ще під час здійснення розгляду справи судом першої інстанції (том IV, а.с. 16, 21).

З огляду на це, колегія суддів має підстави з достатньою вірогідністю вважати, що такі докази були отримані відповідачем ще до ухвалення оспорюваного рішення суду першої інстанції від 29.01.2020. Незважаючи на це, в матеріалах справи немає доказів звернення відповідача до суду першої інстанції із заявою (клопотанням) про долучення вказаних доказів та про поновлення строку на їх подання. Такі докази відповідач долучив лише до апеляційної скарги і покликається на них як на одну з підстав для оскарження судового рішення.

Вказане, на думку колегії суддів, не свідчить про неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції.

Також, з огляду на вид цих доказів (відповіді на адвокатські запити представника відповідача, отримані від інших осіб у формі листів) та фактичну можливість представником відповідача постійно отримувати такі документи в ході своєї представницької діяльності, саме по собі отримання відповідей в такому порядку, не свідчить про винятковість випадку в розумінні ст. 269 ГПК України, яка би дозволила суду апеляційної інстанції враховувати такі нові докази.

Стосовно клопотання про огляд матеріалів іншої судової справи №914/1860/18, то суд зазначає про те, що ГПК України встановлює чіткий порядок доказування сторонами обставин, на які вони покликаються. Такого механізму як огляд матеріалів іншої судової справи процесуальний закон не передбачає, а сторони не позбавлені права самостійно покликатися на докази, які вони вважають за необхідне у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

30.09.2016 між ТОВ «АВЕ Львів» (замовник) та ФГ «Агро Захід Буг» (виконавець) було укладено договір № 30/09/2016-А про надання послуг з перевезення, організації перевезення та захоронення відходів, згідно п.1.1. якого виконавець від свого імені та за рахунок замовника зобов`язаний організувати та виконати перевезення твердих побутових відходів автомобільним транспортом у міському, приміському й міжміському сполучені та надати послуги з переробки, сортування, захоронення отриманих до перевезення відходів.

Згідно із п. 4.1 договору замовник оплачує фактично надані виконавцем послуги протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня отримання належним чином оформлених оригіналів документів (акт виконаних робіт, товарно-транспортна накладна, податкова накладна, рахунок).

Відповідно до п.4.3 підтвердженням факту здійснення перевезення вантажу є оригінали товарно-транспортної накладної з відміткою одержувача вантажу і акт наданих послуг, підписаний уповноваженими особами.

Згідно із п.9.1 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2016 року, а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання сторонами. В разі, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити дію даного договору, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, з « 01» січня по « 31» грудня включно.

В силу п. 9.1 договору договір пролонговувався на кожний наступний рік з « 01» січня по « 31» грудня включно, доказів припинення дії цього договору до 2018 р. у справі немає.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ТОВ «Аве Львів» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Ековей Вейст Менеджмент».

Укладаючи договір № 30/09/2016-А, сторони у розділі 4 цього договору (том І, а.с. 32) погодили, що відповідач оплачує фактично надані позивачем послуги протягом п`яти банківських днів з дня отримання належним чином оформлених оригіналів документів (акт виконаних робіт, товарно-транспортна накладна, податкова накладна, рахунок).

Підтвердженням факту здійснення перевезення вантажу є оригінали товарно-транспортної накладної з відміткою одержувача вантажу і акта наданих послуг, підписаних уповноваженими особами.

Позивач в акті про виконання послуг по перевезенню, організації перевезення та захоронення відходів зобов`язаний вказати дату кожного перевезення, реєстраційний номер автотранспорту, об`єм автотранспорту, вартість кожного перевезення та загальну вартість послуг по організації перевезення та захоронення відходів.

Виконавець в інтересах замовника мав, зокрема, згідно п.п.1.2.4 та 1.2.5 договору організовувати забезпечення відправлення та одержання вантажу; здійснювати пошук підрядника для захоронення відходів.

Акт наданих послуг підписується сторонами після фактично наданих виконавцем послуг (пункт 4.5 договору).

Таким чином, відповідно до наведених вище умов договору, сторони погодили, що вартість послуг за договором погоджується сторонами при підписанні актів про виконання послуг.

Відповідно до наведених положень п. 4.3, наявними у матеріалах справи актами наданих послуг (том І, а.с. 40-250, том ІІ, а.с. 1-70) підтверджується фактичне надання позивачем послуг відповідачу на загальну суму 1 399 152 грн.

Суд встановив, що за надані послуги відповідач розрахувався частково, сплативши з липня по вересень 2018 р. на рахунок позивача загалом 870 044,00 грн. в рахунок оплати за організацію захоронення згідно договору № 30/09/2016-Ф від 30.09.2016. Наведене підтверджується наявною у матеріалах справи банківською випискою з рахунку від 25.10.2018 (том справи І, а.с. 35-39).

Згідно із ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Згідно із ст. 526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, у період з 03.05.2018 по 03.06.2018 обидві сторони вчиняли дії на виконання договору, про що свідчать акти наданих послуг та податкові накладні з відміткою про їх реєстрацію в ЄРПН (том І, а.с. 40-250, том ІІ, а.с. 1-70).

Матеріалами справи, а саме випискою з банківського рахунку від 25.10.2018 підтверджується, що відповідач оплату за послуги проводив частково (том І, а.с. 35-39). У платіжних документах відповідача містяться покликання на договір №30/09/2016-Ф від 30.09.2016.

Окрім того, в матеріалах справи наявні, подані відповідачем Департаменту розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації реєстри товарно-транспортних накладних за період з 01.05.2018 по 20.05.2018, докази відшкодування відповідачу із бюджету його фактичних витрат на вивезення твердих побутових відходів (том справи ІІ, а.с. 141-151), а також акти звіряння взаємних розрахунків за травень, червень 2018 р., які підписано сторонами та скріплено печатками (том ІІІ а.с.81-84).

З огляду на вищенаведене, судова колегія констатує, що сторони не заперечують факту підписання і скріплення печатками первинних бухгалтерських документів, а саме: договору про надання послуг, актів виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, податкових накладних за спірний період 2018 року та актів взаємозвірки.

За змістом ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові №918/780/18 від 23.07.2019 печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. В цій справі суд прийшов до висновку, що зважаючи на те, що відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, відсутні підстави вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі особи.

Посилання скаржника на те, що акт звірки взаєморозрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій судовою колегією до уваги не береться, оскільки інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами, тому він вважається доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема, в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, тощо. Підписання акта звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 у справі №910/1389/18).

Судова колегія зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, інформація відображена в актах звірки взаєморозрахунків за спірний період 2018 року підтверджена первинними документами, а саме: актами наданих послуг з ТТН, ці акти містять підписи та печатки уповноважених осіб, а саме позивача та відповідача. Отже, зазначений акт є доказом на підтвердження обставин надання послуг і підтвердження існуючої заборгованості відповідача перед позивачем у сукупності із первинними документами бухгалтерського обліку.

Окрім того, зміни майнового стану, реальність господарських операцій підтверджується складеними позивачем податковими накладними та задекларованим відповідачем податковим кредитом відповідно до інформації ДПС у Львівській області та заяви свідка директора відповідача.

Також, в матеріалах справи відсутні докази, що станом на час розгляду справи відповідні суми ПДВ відповідачем корегувались, а отримане відшкодування фактичних витрат на вивезення та перевезення побутових відходів у Департаменті розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації поверталось.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В пункті 1 статті 9 цього ж Закону вказано, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Пунктом 3 статті 9 вищезазначеного Закону зазначено, що інформація, яка міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення платником податкових зобов`язань, витрат та податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Враховуючи наведене, судова колегія прийшла до висновку, що подані первинні документи на підтвердження реальності господарських операцій з перевезення ТПВ згідно з договором надання послуг (акти наданих послуг, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, платіжні документи, тощо) містять необхідні реквізити, передбачені статтею 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами і доповненнями), а саме: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської діяльності, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а тому мають юридичну силу та доказовість.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача 25 622,27 грн. 3% річних та 45 378,32 грн. інфляційних.

Стосовно рішення суду першої інстанції в частині стягнення 63 855,72 грн. пені, то колегія суддів зазначає про наявність правових підстав для стягнення такої на підставі ст. 611 ЦК України та п. 5.6 договору, яким передбачено, що у випадку несплати за отримані послуги протягом 12 банківських днів згідно даного договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми непогашеного погодженого зобов`язання за кожен день прострочення. Перевіривши правильність розрахунку вказаної суми судом першої інстанції, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість такого.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Зокрема, у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Скаржником не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, в сукупності усі докази в матеріалах справи спростовують доводи відповідача про відсутність господарських операцій чи ненадання послуг позивачем за договором у спірний період, а також підтверджують часткову оплату відповідачем коштів за фактично надані послуги за договором.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 29.01.2020 у справі №914/1725/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ековей Вейст Менеджмент без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 21.07.2020.

Головуюча суддя Орищин Г.В.

суддя Желік М.Б.

суддя Мирутенко О.Л.