номер провадження справи 15/95/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2020 Справа № 908/1565/20

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова І.С., розглянувши матеріали

за позовом Концерну "Міські теплові мережі", юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; поштова адреса: 69065, м. Запоріжжя, вул. Щаслива, 2а

до відповідача Міське комунальне підприємство "Основаніє", 69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А

про стягнення коштів

за участю секретаря судового засідання Осоцький Д.В.

за участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача - Дорошенко К.В., довіреність № 735/20-19 від 21.01.2020;

від відповідача - Сахарова О.О., довіреність №499 від 02.01.2020.

Суть спору

До господарського суду надійшла позовна заява Концерну "Міські теплові мережі" до відповідача Міське комунальне підприємство "Основаніє" про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в гарячій воді в розмірі 5749,33 грн основного боргу, інфляційних втрат в розмірі 132,30 грн та 3% річних в розмірі 144,89 грн, всього на загальну суму 6026,52 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Концерн "Міські теплові мережі" згідно особового рахунку №102844 у період з листопада 2018 року по 10 квітня 2019 року відпустив відповідачу теплову енергію на загальну суму 5749,33 грн за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська, буд. 5, нежитлове приміщення ХХІІ (літ А-9) загальною площею 38,8 м2, яке знаходиться у житловому будинку та має єдину систему централізованого опалення. Вказане приміщення згідно акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2018 на виконання рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 17.12.2018 № 598/3 передано МКП «Основаніє» в безоплатне користування. Договір купівлі-продажу теплової енергії, проект якого направлявся на адресу відповідача для підписання, останнім не укладено. Зобов`язання по сплаті за спожиту теплову енергію за спірний період, відповідачем не виконано, що стало підставою звернення із вказаними вимогами. В обґрунтування позову посилається на ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, 193, 232, 275-277 Господарського кодексу України, Законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", "Правила користування тепловою енергією", ст. ст. 4, 12, 27, ст. ст. 162-164, 171 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з позовними вимогами, позивачем заявлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 908/1565/20 передано на розгляд судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 23.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1565/20, присвоєно справі номер провадження 15/95/20. Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 14.07.2020 о/об 10 год. 20 хв.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме програмно - апаратного комплексу "Оберіг".

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просить суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві від 06.07.2020. В обґрунтування відзиву зазначає, що між позивачем та відповідачем не укладався договір на постачання теплової енергії. Звернув увагу суду на те, протягом спірного періоду заявленого позивачем з листопада 2018 по квітень 2019 не отримував від Концерну «МТМ» пропозицію на укладення договору з додаванням проекту договору купівлі-продажу теплової енергії. Копію договору позивач направив лише 14.08.2019. Також зазначив, що на його адресу позивач двічі 14.08.2019 та 28.02.2020 направляв проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак жодного разу як це вимагає чинне законодавство та зазначено у Постанові Верховного Суду по справі № 904/547/18 від 05.03.2019. Заперечив щодо розрахунку теплового навантаження та нарахувань інфляційних втрат та 3% річних. Вважає, що оскільки Акт приймання-передачі теплової енергії не узгоджений відповідачем, не може бути належним доказом постачання теплової енергії. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відповідь на відзив від 13.07.2020.

В судому засіданні 14.07.2020 судом, в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 5 днів.

Заслухавши доводи представника позивача та відповідача, суд установив наступне.

Взаємовідносини, які виникають в процесі споживання теплової енергії регулюються Цивільним Кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України "Про теплопостачання", Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198, які визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання; об`єктами у сфері теплопостачання є теплогенеруючі станції чи установки, теплові електростанції, теплоелектроцентралі, котельні, когенераційні установки, теплові мережі, які призначені для виробництва і транспортування теплової енергії, а також об`єкти та споруди, основне і допоміжне обладнання, що використовуються для забезпечення безпечної та надійної експлуатації теплових мереж; джерело теплової енергії - виробничий об`єкт, призначений для виробництва теплової енергії; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання; теплова установка - обладнання, пристрої, призначені для виробництва, перетворення та споживання теплової енергії.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про теплопостачання" відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з п. 14 Правил користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198, споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-VІ, який діяв на час існування спірних відносин і був чинним до 01.05.2019, визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

У статті ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком

внутрішньобудинкові системи - мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку, споруди.

Згідно із ч. ч. 1-4 ст. 19 зазначеного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Отже, споживання теплової енергії можливо лише на підставі договору.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно зі ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язковим для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до договору позички № 4/01-23/2019 від 28.01.2019 згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 17.12.2018 №598/3 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.08.2018 № 386/5 «Про передачу в безоплатне користування за договором позички нежитлового приміщення в будинку № 5 по вул. Зестафонській Міському комунальному підприємству «Основаніє», КП «ВРЕЖО №7» (позичкодавець) передає МКП «Основаніє» (користувачу) в безоплатне користування на строк, що обумовлений цим Договором майно комунальної власності, яке користувач зобов`язується повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого цим Договором (п. 1.1 договору).

Строк на який надається позичка, становить 2 роки 11 місяців. Сторони домовились, що відповідно до п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору розповсюджуються на взаємовідносини між сторонами, які виникли між сторонами з 01.10.2018 р. Остаточною датою користування позичкою вважається 31.08.2021 (п. 4.1, 4.2 договору).

Згідно з Актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2018 КП «ВРЕЖО № 7» передано МКП «Основаніє» частину нежитлового приміщення №ХХІІ першого поверху будівлі (літ А-9) у складі кімнати №3 площею 13,3 кв.м, кімнати №5 площею 17,0 кв.м, коридору №4 площею 4,0 кв.м та місць загального користування №№1, 2, 16, 17, 18, 22, 23 площею 4,5 кв.м, загальною площею 38,8 кв.м, яке розташовано за адресою: вул. Зестафонська, буд. 5.

14.08.2019 листом вих. №1125/09-3 Концерн «МТМ» звернувся до відповідача з пропозицію про укладення договору з додаванням проекту договору №102844 від 07.08.2019 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, що підтверджується описом вкладення № 300.

Листом від 28.02.2020 вих. № 94/01-05 Міське комунальне підприємство «Основаніє» повідомило позивача, що згідно рішення виконавчого комітету ЗМР від 25.03.2019 №1009, нежитлове приміщення за адресою: вул. Зестафонська, 5 було передано в господарське відання КП «Запоріжремсервіс» ЗМР, договір позички розірвано з 11.04.2019, на підтвердження чого надано рішення ЗМР №100/9 від 25.03.2019 та копію Додаткової угоди від 11.04.2019 до Договору позички № 4/01-23/2019 від 28.01.2019.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що фактично нежитлове приміщення приміщення № ХХІІ першого поверху будівлі (літ А-9) загальною площею 38,8 кв.м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська, буд. 5 перебувало у користуванні відповідача з листопада 2018 по 10.04.2019.

Листом від 02.04.2020 вих.№321/06 Концерн «Міські теплові мережі» надіслав на адресу відповідача рахунок №102844 та акт приймання-передачі теплової енергії за період з 01.11.2018 по 10.04.2019 з вимогою сплатити в найкоротший термін.

У примітці акту приймання-передачі повідомлялося про необхідність повернення оформленого належним чином одного примірника акту теплопостачальній організації, а в разі неповернення або ненадання письмових заперечень про підписання акту, він вважається погодженим.

Згідно з актом приймання-передачі теплової енергії та виставленим рахунком сума нарахована відповідачу за спожиту теплову енергію за спірний період склала 5749,33 грн.

У спірний період споживач свого обов`язку щодо укладення договору не виконав, договору купівлі-продажу теплової енергії з Концерном "МТМ" укладено не було, акт приймання - передачі теплової енергії не підписаний, у зв`язку з чим облік відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку № 102844.

Відповідач заперечує щодо заборгованості, зазначену в рахунку та акті приймання-передачі теплової енергії за спірний період. Вважає, що за відсутності укладеного договору підстави для оплати наданих послуг відсутні. Також розрахунок теплового навантаження позивачем зроблено неправильно.

З вказаних доводів суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідачу послуги з централізованого теплопостачання позивачем не надавались або що відповідач ці послуги не отримував.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з частиною 5 ст. 25 цього Закону у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Слід зазначити, що теплопостачання це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється внутрішньобудинковій системі теплопостачання всього будинку, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах. При цьому відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Згідно зі ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зокрема, юридичного факту, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав.

За приписами ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Проаналізувавши норми чинного законодавства та досліджені докази, суд дійшов висновку, що бездоговірне споживання теплової енергії не є підставою для звільнення відповідача від її оплати, а заборгованість, що виникла, підлягає стягненню як вартість безпідставно набутого майна, відповідно до положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

В обґрунтування заперечень щодо розрахунку теплового навантаження відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача про здійснення розрахунку обсягів помісячного постачання теплової енергії на підставі Методики нарахування за фактично відпущену теплову енергію з листопада 2018 року по квітень 2019 року на нежитлове приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська 5.

Враховуючи вищевикладене, дослідженими судом матеріалами справи підтверджується факт споживання теплової енергії відповідачем. Доказів зворотнього відповідачем не надано.

Теплова енергія є специфічною товарною продукцією, яку неможливо повернути в натурі, отже відшкодуванню підлягає її вартість. Факт наявності заборгованості підтверджується матеріалами справи. Відповідач доказів оплати заявленої до стягнення суми суду не надав.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за спожиту теплову енергію є обґрунтованими, доведеними, відповідають вимогам чинного законодавства України та підлягають задоволенню в межах заявленої суми, а саме в розмірі 5749,33 грн.

Крім того, за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 144,89 грн за загальний період з 01.01.2019 по 11.03.2020 та інфляційні втрати у розмірі 132,30 грн за період з січня 2019 року по лютий 2020 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу викладеного слідує, що для оцінки правильності нарахування позивачем компенсаційних санкцій слід встановити не тільки документально підтверджену суму боргу, а й дату коли зобов`язання мало бути виконано, тобто з`ясувати момент прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Прострочення слід розглядати як юридичний склад, що тягне за собою зміну правовідносин сторін по зобов`язанню, яке не виконано в строк. Складовими прострочення при цьому є такі юридичні факти: наявність між сторонами договірних відносин, настання строку виконання зобов`язання, невиконання стороною зобов`язання у встановлений строк.

Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за умовами якого між позивачем та відповідачем було б погоджено порядок оплати наданих споживачеві послуг з централізованого опалення не підписано.

З урахуванням вимог статті 530 Цивільного кодексу України в даному випадку належним доказом-документом для початку обліку строку прострочення заборгованості із визначенням періоду початку та кінцевого строку виступає вимога про погашення заборгованості за теплову енергію, яка була надіслана на адресу відповідача 03.04.2020 разом з доданими до неї рахунками та актами приймання - передачі теплової енергії за спірний період. Докази надсилання вимоги: фіскальний чек від 03.04.2020.

Строк прострочення зобов`язання з оплати за поставлену теплову енергії за відсутності договору повинен відраховуватись зі спливом семи денного строку з дня отримання вимоги погасити заборгованість у розмірі 5749,33 грн.

Однак, розрахунок 3% річних та суми інфляційних втрат позивачем зроблено з урахуванням Методики за період з період з 01.01.2019 по 11.03.2020 щодо 3% річних та з січня 2019 року по лютий 2020 року за інфляційними втратами.

Таким чином, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки їх розраховано без врахуванням пред`явлення вимоги про сплату заборгованості за відпущену теплову енергію та гарячу воду від 02.04.2020 № 321/06.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Позивачем надано всі належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

Заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 202, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Міського комунального підприємства "Основаніє" (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А; ідентифікаційний код юридичної особи 20485152) на користь Концерну "Міські теплові мережі" (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; поштова адреса: 69065, м. Запоріжжя, вул. Щаслива, 2а на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання НОМЕР_1 , установа банку Філія Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» МФО 313957, ідентифікаційний код юридичної особи 32121458, свідоцтво платника ПДВ №11030127 ІПН 49) основний борг за відпущену теплову енергію та гарячу воду у сумі 5749,33 грн (п`ять тисяч сімсот сорок дев`ять гривень 33 коп.). Видати наказ.

Стягнути з Міського комунального підприємства "Основаніє" (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А; ідентифікаційний код юридичної особи 20485152) на користь Концерну "Міські теплові мережі" (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, поштова адреса: 69065, м. Запоріжжя, вул. Щаслива, 2а на поточний рахунок р/р НОМЕР_2 , установа банку ПАТ АБ «Укргазбанк» МФО 320478, ідентифікаційний код юридичної особи 32121458) судовий збір у розмірі 2005,32 грн. (дві тисячі п`ять гривень 32 коп). Видати наказ.

У задоволенні позову в частині стягнення 3% річних у розмірі 144,89 грн та суми інфляційних втрат у розмірі 132,30 грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст рішення складено 16 липня 2020 року.

Суддя І. С. Горохов