УХВАЛА

21 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 916/2352/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Хахуди О.В.,

представників учасників справи:

позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом - акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Лисенко В.О.,

відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом - комунального підприємства теплових мереж "Южтеплокомуненерго" - не з`яв.,

розглянув матеріали касаційної скарги комунального підприємства теплових мереж "Южтеплокомуненерго" (далі - Підприємство)

на рішення господарського суду Одеської області від 16.12.2019 (головуючий суддя Д`яченко Т.Г.) та

постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 (головуючий суддя Богацька Н.С., судді Діброва Г.І. і Принцевська Н.М.)

зі справи № 916/2352/19

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

до Підприємства

про стягнення 355 639,11 грн. та

за зустрічним позовом Підприємства

до Компанії

про визнання недійсним пункту договору та зобов`язання вчинити певні дії.

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Первісний позов було подано про стягнення 355 639, 11 грн., з яких: 196 424, 33 грн. пені, 42 964, 58 грн. 3% річних, 116 250, 20 грн. "інфляційних втрат".

2. Первісний позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу від 11.10.2016 № 3748/1617-ТЕ-23 (далі - Договір) щодо своєчасного розрахунку за отриманий природний газ, що стало підставою для застосування до останнього відповідальності у вигляді нарахування пені, передбаченої пунктом 8.2 Договору, а також нарахування 3% річних та "інфляційних втрат" згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

3. Зустрічний позов було подано про: визнання недійсним пункту 5.2 Договору, яким визначено ціну природного газу - 4 942 грн. за 1000 куб.м на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 №315 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року №758" з моменту укладання вказаного договору; зобов`язання Компанії здійснити Підприємству перерахунок вартості спожитого природного газу за період з 11.10.2016 по 31.03.2017 за ціною 1 770,74 грн. за 1000 куб.м.

4. Зустрічний позов мотивовано тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 №315 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року №758" з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016. За вказаних обставин розрахунки за природний газ між сторонами повинні проводитись за ціною 1 770,74 грн. за 1000 куб. м, що була встановлена первісною редакцією постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 та залишалася чинною до моменту прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 №315.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

5. Рішенням господарського суду Одеської області від 16.12.2019, залишеним без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020: первісний позов Компанії задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Компанії 98 212, 17 грн. пені, 42 964, 58 грн. - 3% річних, 116 250, 20 грн. "інфляційних втрат" та 5 334, 59 грн. судового збору; в задоволенні зустрічного позову Підприємству відмовлено повністю; витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову в сумі 3 842 грн. покладено на Підприємство.

6. Прийняті судові акти в частині первісного позову мотивовані тим, що:

- матеріалами справи доведено несвоєчасне здійснення Підприємством розрахунку за поставлений позивачем протягом жовтня 2016 року - березня 2017 року за Договором природний газ, отримання якого підтверджене належним чином оформленими актами приймання-передачі, та правомірністю нарахування на суму простроченої оплати пені, 3% річних та інфляційних втрат;

- судом першої інстанції відхилено заперечення Підприємства щодо відсутності вини останнього у простроченні виконання грошового зобов`язання, оскільки укладення спільних протокольних рішень не змінюють умов Договору щодо строків розрахунків та відповідальності за невиконання умов Договору, зважаючи на те, що сторони узгодили нерозповсюдження умов таких правочинів на умови Договору без внесення змін до Договору в певній формі, а саме - шляхом укладення додаткових угод, які в даному випадку відсутні;

- суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком суду першої інстанції та вказав, що одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Компанією та публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами. Такий порядок регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (далі - Порядок №20). Як вбачається зі змісту Порядку № 20, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що з наданого Компанією розрахунку вбачається, що згідно з останнім не здійснювалося нарахування 3% річних, "інфляційних втрат" та пені на заборгованість, яка була погашена відповідно до Порядку №20;

- стосовно тверджень Підприємства, про те, що в силу положень статті 191 Закону України "Про теплопостачання", постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217, якою затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, державою запроваджено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, який усуває його від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами, - судом апеляційної інстанції зазначено, що з підпункту 2 пункту 6.2 Договору вбачається, що споживач взяв на себе зобов`язання в будь-якому випадку своєчасно та в повному обсязі розрахуватись за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього Договору в разі, коли на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу. В свою чергу, Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу визначає механізм розподілу коштів за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання теплової енергії, послуги з централізованого постачання гарячої води, які надходять на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання, та, в силу приписів статті 629 ЦК України, не скасовує обов`язку споживача вжити заходів для своєчасного та належного виконання умов договору;

- разом з тим суди попередніх інстанцій, врахувавши конкретні обставини даної справи і керуючись статтею 551 ЦК України та статтею 233 Господарського кодексу України, дійшли висновку про наявність підстав для зменшення розміру належної до стягнення пені на 50%.

7. Оскаржувані судові рішення в частині розгляду зустрічного позову мотивовані:

- відсутністю законних підстав для задоволення вимог щодо визнання недійсним пункту 5.2 Договору, враховуючи, що при укладанні Договору сторонами не було порушено приписів статей 203, 215 ЦК України, договори відповідали вимогам чинного на той момент законодавства, у подальшому були схвалені позивачем, сторонами умови договорів у частині поставки природного газу та оплати його вартості - виконані;

- у частині, що стосується вимог за зустрічним позовом про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок вартості поставленого природного газу суд першої інстанції зазначив, що така вимога фактично спрямована на визнання юридичного факту (встановлення нової ціни на природний газ) та внесення змін до Договору у спосіб, не передбачений ЦК України та Господарським кодексом України. Такий спосіб захисту не призведе до поновлення прав позивача, та у разі задоволення позову рішення суду не може бути виконане у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

8. У касаційній скарзі до Верховного Суду Підприємство просить: рішення господарського суду Одеської області від 16.12.2019 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №916/2352/19 скасувати; прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову про стягнення 355 639,11 грн. відмовити повністю, а у випадку недостатності підстав для відмови у задоволенні позову задовольнити клопотання про зменшення розміру пені до 1 грн.; зустрічний позов задовольнити повністю; судові витрати покласти на Компанію.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

9. Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині розгляду первісного позову скаржник зазначає, таке:

9.1. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №922/932/19, від 09.09.2019 у справі №908/885/18, від 06.03.2019 у справі №918/181/19, від 28.03.2019 у справі №918/910/15, від 21.06.2018 у справі №902/514/18, від 25.06.2019 у справі №907/864/17, від 03.04.2019 у справі №906/278/18, від 20.02.2020 у справі №924/235/19.

9.2. Судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки: суди не дослідили зібрані у справі докази та не здійснювали перевірку наданих позивачем розрахунків пені, 3% річних та "інфляційних втрат"; в оскаржуваних судових рішеннях відсутня мотивована оцінка судом доказів та аргументів відповідача щодо постачання природного газу за регульованою ціною.

10. Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині розгляду зустрічного позову, скаржник посилається на таке.

10.1. Суди попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц та від 13.02.2019 у справі № 752/14341/15-ц.

10.2. На даний час відсутній висновок Верховного Суду з питання про те, чи є визнання недійсним з моменту його прийняття нормативно-правового акта (а саме постанови Кабінету Міністрів України від 11.10.2016 № 315) обставиною, з якою закон пов`язує недійсність договору.

Доводи іншого учасника справи

11. У відзиві на касаційну скаргу Компанія заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність, необґрунтованість та про свою незгоду з обставинами, на яких ґрунтується касаційна скарга, і просить у задоволенні останньої відмовити повністю.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. Судами попередніх інстанцій у розгляді даної справи встановлено й зазначено, зокрема, таке.

12.1. 11.10.2016 публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (найменування змінено на акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"; постачальник) та комунальним підприємством теплових мереж "Южтеплокомуненерго" (споживач) укладено Договір, відповідно до умов якого:

- постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору (пункт 1.1);

- природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункт 1.2);

- приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (пункт 3.4);

- пунктом 5.2 Договору сторонами узгоджено ціну за 1 000 куб.м природного газу на дату укладання договору в розмірі 4 942 грн, крім того, податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн. (пункт 5.2);

- оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до Порядку № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором (пункт 6.1);

- у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: 1)у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума заборгованості (пункт 6.3);

- у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 8.2).

12.2. На виконання умов Договору позивачем у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 36 364 293, 58 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи та підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу.

12.3. Відповідач розрахувався за поставлений протягом жовтня 2016 року - березня 2017 року природний газ з порушенням встановлених пунктом 6.1 Договору строків.

12.4. На виконання вимог Порядку №20 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Одеській області, Департаментом фінансів Одеської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Южненської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Южненської міської ради, Підприємством та Компанією укладено відповідні спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, зокрема: від 19.12.2016 №3318 на суму 1 355 041, 10 грн. (за листопад 2016 року); від 18.01.2017 №255 на суму 1 244 030, 71 грн. (за грудень 2016 року); від 13.02.2017 №858 на суму 189 096, 10 грн. (за січень 2017 року); від 09.03.2017 №1470 на суму 1 562 866, 68 грн (за лютий 2017 року); від 14.04.2017 №2176 на суму 1 490 596, 36 грн. (за березень 2017 року).

На виконання зазначених спільних протокольних рішень позивачу в рахунок оплати вартості придбаного для пільгових категорій споживачів природного газу перераховані кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних документів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з наданого Компанією розрахунку вбачається, що згідно з останнім не здійснювалося нарахування 3% річних, "інфляційних втрат" та пені на заборгованість, яка була погашена відповідно до Порядку №20.

13. Порушення Підприємством умов господарського зобов`язання, зокрема пункту 6.1 Договору, стало підставою для звернення Компанії до суду з первісним позовом у даній справі.

14. Внаслідок прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва рішення від 04.03.2019 у справі № 826/9665/16, яке набрало законної сили, постанова Кабінету Міністрів України № 315 від 27.04.2016 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 № 758" була визнана протиправною та нечинною з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016. Наведені обставини, на думку Підприємства, свідчать про наявність підстав для визнання недійсним пункту 5.2 Договору в частині визначення вартості 1 000 куб.м природного газу, що постачається за даним Договором, що й стало підставою для звернення Підприємства із зустрічним позовом у цій справі.

15. Приймаючи рішення у цій справі, попередні судові інстанції виходили з обставин та доводів, наведених у пунктах 6, 7 цієї ухвали.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

16. Частина перша статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів":

- висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

17. Господарський процесуальний кодекс України:

частина четверта статті 236:

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

частина друга статті 287:

- підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу;

частина третя статті 310:

- підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;

пункти 4 і 5 частини першої статті 296:

- суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку); після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

18. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №3007/11(абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).

Крім того, Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

19. Оскаржуючи рішення та постанову судів попередніх інстанцій у частині первісного позову, скаржник посилається, зокрема, на те, що розрахунки між сторонами Договору здійснювалися двома способами: укладенням спільних протокольних рішень та коштами, які перераховувалися Підприємством на користь Компанії виключно із рахунку із спеціальним режимом використання, тобто в порядку і на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП, а також відповідно до Порядку №20 Підприємством відкрито у банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання, зокрема для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію від категорії споживачів "населення". Скаржник зазначає, що в цій частині оскаржуваних судових рішень суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №922/932/19, від 09.09.2019 у справі №908/885/18, від 06.03.2019 у справі №918/181/19, від 28.03.2019 у справі №918/910/15, від 21.06.2018 у справі №902/514/18, від 25.06.2019 у справі №907/864/17, від 03.04.2019 у справі №906/278/18, від 20.02.2020 у справі №924/235/19.

19.1. Такі твердження скаржника є безпідставними, оскільки у згаданих постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок № 20. Підписавши спільні протокольні рішення (на виконання цього Порядку), сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування і чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Подібні правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.

Приймаючи оскаржувану постанову в даній справі № 916/2352/19, суд апеляційної інстанції вказав, що одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Компанією та публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами. Такий порядок регулювання визначено у Порядку №20. Як вбачається зі змісту цього Порядку, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що з наданого Компанією розрахунку вбачається, що згідно з останнім не здійснювалося нарахування 3% річних, "інфляційних втрат" та пені на заборгованість, яка була погашена відповідно до Порядку №20 (на підставі згаданих спільних протокольних рішень).

Тобто відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного господарського суду в цій справі в частині, яка стосується розрахунків між сторонами Договору на підставі спільних протокольних рішень, прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №922/932/19, від 09.09.2019 у справі №908/885/18, від 06.03.2019 у справі №918/181/19, від 28.03.2019 у справі №918/910/15, від 21.06.2018 у справі №902/514/18, від 25.06.2019 у справі №907/864/17, від 03.04.2019 у справі №906/278/18, від 20.02.2020 у справі №924/235/19, оскільки у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку. При цьому висновки апеляційного господарського суду в цій частині не суперечать зазначеним постановам Верховного Суду та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.

19.2. У частині розрахунків між сторонами Договору коштами, які перераховувалися Підприємством на користь Компанії виключно з рахунку із спеціальним режимом використання, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові вказав, що підпунктом 2 пункту 6.2 Договору передбачено, що споживач взяв на себе зобов`язання в будь-якому випадку своєчасно та в повному обсязі розрахуватись за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього Договору в разі, коли на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу. В свою чергу, Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу визначає механізм розподілу коштів за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання теплової енергії, послуги з централізованого постачання гарячої води, які надходять на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання, та, в силу приписів статті 629 ЦК України, не скасовує обов`язку Підприємства вжити заходів для своєчасного та належного виконання умов Договору.

Такий висновок суду апеляційної інстанції не суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №904/1210/18, згідно з яким (пункти 8.47, 8.48): "Аналіз положень Порядку відкриття (закриття) рахунків та Порядку проведення розрахунків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ" (далі - Постанова 792), у сукупності з приписами частини шостої статті 11 Закону України "Про ринок природного газу" дозволяє дійти висновку, що хоча Постановою № 792 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків, який усуває газопостачальні підприємства від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожитий ними природний газ на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, однак положення Постанови № 792 не обмежують газопостачальні підприємства у можливості виконати свої обов`язки з оплати отриманого газу за договорами, укладеними з оптовими продавцями, шляхом здійснення розрахунків у інший спосіб, ніж з поточних рахунків із спеціальним режимом використання; не ставлять повноту та своєчасність виконання газопостачальними підприємствами договірних обов`язків з оплати отриманого газу на користь оптових продавців в залежність від оплати газу споживачами; не скасовують і не обмежують відповідальність споживачів перед газопостачальними підприємствами за невиконання обов`язків з оплати за спожитий газ; не змінюють строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між газопостачальними підприємствами та оптовими продавцями. Отже, приписи Постанови № 792 самі по собі не змінюють строків розрахунків за Договором, не позбавляють Відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до нього відповідальності, передбаченої умовами Договору, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати природного газу та виникнення зобов`язань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, з оплати боргу з урахуванням 3 % річних та встановленого індексу інфляції."

19.3. Що ж до посилання скаржника на те, що підставою для скасування судового рішення у справі № 916/2352/19 у частині розгляду первісного позову є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України), то Верховний Суд зазначає, що умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 названого Кодексу є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього ж Кодексу. Проте у цій справі зазначені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій в частині розгляду первісного позову з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими.

20. Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині зустрічного позову, скаржник посилається на те, що: 1) суди попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц та від 13.02.2019 у справі №752/14341/15-ц; 2) відсутній висновок Верховного Суду з питання про те, чи є визнання недійсним з моменту його прийняття нормативно-правового акта (а саме постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 № 315) обставиною, з якою закон пов`язує недійсність договору.

20.1. Передумовою виникнення зустрічного спору стало ухвалення Окружним адміністративним судом міста Києва рішення від 04.03.2019 у справі №826/9665/16, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019. Згідно з цим рішенням визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України № 315 від 27.04.2016 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України №758 від 01.10.2015".

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що сам лише факт визнання протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 №315 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України №758 від 01.10.2015" не є достатньою підставою для задоволення позову про визнання недійсними оспорюваного пункту Договору, що укладений сторонами спору.

Цей висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 29.05.2018 у справі №5027/1358/2011, згідно з яким у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, які у подальшому скасовані, визнані нечинними або недійсними згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування, визнання нечинним або недійсним не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов`язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність до законодавства.

Згідно з приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за спірним правочином сторони виконали взяті на себе зобов`язання, а саме Компанія поставила позивачу газ, який оплачений та прийнятий останнім. Отже, на час розгляду справи Договір був виконаний та припинив свою дію в частині поставки газу та розрахунків за використаний газ. При цьому судами встановлено, що Підприємство: схвалило та прийняло умови Договору до виконання, а саме прийняло поставлений Компанією природний газ за спірною ціною; підписало акти приймання-передачі природного газу; здійснило оплату прийнятого природного газу.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що при укладанні сторонами Договору умови останнього відповідали вимогам чинного на той момент законодавства, Договір у подальшому був виконаний сторонами, тобто настали наслідки, які сторони очікували від його укладення, а тому відсутні правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсною окремої його частини, а саме пункту 5.2, котрим встановлена ціна на газ (яка є істотною умовою Договору).

Що ж до вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок вартості природного газу, поставленого на умовах Договору, укладеного 11.10.2016 із застосуванням ціни на природний газ в розмірі 1770,74 грн. за 1000 куб. м, то суди попередніх інстанцій вказали, що перерахунок вартості поставленого природного газу не є реституцією в розумінні частини першої статті 216 ЦК України та не може бути наслідком (похідною вимогою) визнання пункту договору недійсним. Така вимога фактично спрямована на встановлення нової ціни на природний газ та на внесення змін до виконаного договору у спосіб, не передбачений ЦК України та Господарським кодексом України.

Верховним Судом встановлено, що такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Телец-ВАК" до Компанії про визнання договорів частково недійсними та зобов`язання вчинити дії. Позовну заяву у справі № 915/1865/19 було обґрунтовано тими ж підставами, що й зустрічний позов у цій справі № 916/2352/19. Тобто на даний час наявний висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

20.2. Правовідносини у цій справі та у справах №757/31606/15-ц, №752/14341/15-ц, на висновки Верховного Суду в яких посилається скаржник, не є подібними, оскільки суть правовідносин у справах №757/31606/15-ц, №752/14341/15-ц полягає у праві споживача житлово-комунальних послуг вимагати перерахунку нарахованих йому платежів за послуги, які надавалися йому відповідно до тарифів, визначених рішенням, яке у подальшому було скасоване судом.

Висновки, здійснені Верховним Судом у зазначених вище справах, стосуються застосування статей 16 ЦК України, статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в частині перерахунку вартості, сплаченої позивачем за житлово-комунальні послуги у певний період часу, на підставі розпорядження органу місцевого самоврядування про затвердження відповідних тарифів на житлово-комунальні послуги, які в подальшому були скасовані у судовому порядку.

Правовідносини, які складаються між суб`єктами на ринку природного газу, не є подібними до правовідносин, пов`язаних з наданням фізичним особам житлово-комунальних послуг. Різними є й їх правове регулювання. Це стосується як порядку укладення договорів на постачання природного газу, так і алгоритмів визначення та погодження конкретних умов сторонами таких договорів. Тому висновки Верховного Суду у зазначених вище справах не є релевантними для цієї справи.

21. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

22. За наведених обставин, згідно зі статтею 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємства на рішення господарського суду Одеської області від 16.12.2019 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 зі справи №916/2352/19.

23. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою комунального підприємства теплових мереж "Южтеплокомуненерго" на рішення господарського суду Одеської області від 16.12.2019 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 зі справи № 916/2352/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов