ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2020 р. Справа № 909/984/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бонк Т.Б., Матущак О.І.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) - Романова Н.В., Юрчишина О.М.

від відповідача - Біян Б.Р.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», вих.№20-12/1134/103376/2019-08/вих. від 13 грудня 2019 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року (підписане 21.11.2019 року), суддя Шкіндер П.А.

у справі №909/984/19

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м. Київ (змінено на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», м. Івано-Франківськ

до відповідача Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в сумі 1 829 109 грн.

в с т а н о в и в :

13 вересня 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення 1 829 109 грн. - заборгованості за договором від 13 квітня 2016 року, з яких: 1 510 356,31 грн. - комісійна винагорода, 219 891,03 грн. - пеня, 61 304,43 грн. - інфляційні втрати та 37 557,23 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року у справі №909/984/19 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів виставлення платіжних вимог з зазначенням суми комісійної винагороди, яка розраховується як відсоток від прийнятих від фізичних осіб платежів. Суд у рішенні зазначає, що в порушення приписів законодавства, зазначених у рішенні та умов договору, позивачем не було надано документального підтвердження надання відповідачеві послуг з організації та здійснення розрахунково-касового обслуговування, у зв`язку з чим, суд визнав вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги (несплачена комісія) у сумі 1 510 356,31 грн. необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що у цій справі позивач не довів факту надання послуг за договором від 13 квітня 2016 року, у зв`язку з чим, визнав такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року у справі №909/984/19 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі: стягнути з відповідача на користь позивача 1 829 109 грн. Зокрема зазначає, що відповідачем не заперечувався факт отримання послуг за договором, поряд з тим, на виконання умов договору відповідач частково сплачував комісійну винагороду банку на загальну суму 1 473 614,24 грн., відтак, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем надання послуг за договором. Одночасно зазначає, що суд не був позбавлений права витребувати докази, необхідні для вирішення спору по суті. Крім цього, скаржник в апеляційній скарзі, керуючись ст.269 ГПК України, просить суд долучити до матеріалів справи докази: копії платіжних вимог за період з 01 червня по 01 грудня 2016 року; за період з 04 січня по 01 грудня 2017 року; за період з 03 січня по 03 грудня 2018 року; за період з 05 грудня 2018 року по 02 липня 2019 року; виписку про рух коштів за період з 01 червня 2016 року по 01 серпня 2018 року; копію реєстру виставлених платіжних вимог-доручень з 15 квітня 2016 року по 02 липня 2019 року; копію реєстру проведених проплат з 15 квітня 2016 року по 01 липня 2019 року. Зазначає, що вказані докази існували станом на час розгляду справи судом першої інстанції, однак не були подані суду внаслідок неналежного представництва інтересів позивача адвокатом Бойчуком М.Й. Поряд з цим, апелянт повідомив суд, що 18 липня 2019 року відбулась зміна типу акціонерного товариства з публічного на приватне та перейменування позивача на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 грудня 2019 року, разом з тим, вказане не є наслідком для заміни сторони у справі.

У письмових поясненнях щодо клопотання апелянта про подання додаткових доказів (вих.№11/202 від 10 лютого 2020 року) відповідач заперечив долучення до справи доказів, поданих позивачем разом з апеляційною скаргою. Зокрема, зазначив про відсутність підстав для їх долучення, зважаючи на те, що обставини, якими позивач мотивував своє клопотання, є неповажними та не є такими, що не залежали від волі самого позивача. На думку відповідача подання доказів до суду першої інстанції це право позивача, яким останній не скористався ні особисто ні через свого представника, а неналежне виконання обов`язків адвокатом сторони не може слугувати підставою для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції.

Розглянувши клопотання апелянта про долучення до справи доказів, колегія суддів вирішила такі долучити, з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.269 ГПК України).

Згідно з ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, як на підставу неподання доказів до суду першої інстанції позивач посилається на неналежне виконання своїх обов`язків представником позивача - адвокатом Бойчуком Мирославом Йосиповичем, яким підписана позовна заява та яким до позовної заяви не було долучено всіх доказів в обґрунтування позовних вимог, у зв`язку з чим, додатковим договором №1 від 29 листопада 2019 року до договору про надання правової допомоги №10008-00066 від 02.01.2019 року останній було розірвано. На думку колегії суддів вказані обставини є достатньою підставою для долучення таких доказів до справи, враховуючи, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, посилається на неподання позивачем відповідних доказів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Зважаючи на заперечення відповідача щодо виконання позивачем свого обов`язку за договором від 13 квітня 2016 року (в частині надання послуг, виставлення платіжних вимог, надіслання реєстрів до платіжних вимог), суд міг зобов`язати позивача надати відповідні докази.

У відзиві на апеляційну скаргу (вих.№11/201 від 10 лютого 2020 року) відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема зазначає, що позивачем не доведено надання відповідачу послуг, при цьому, відповідач заперечує факт отримання претензії та сплати ним частини боргу. Також вказує на невиконання позивачем обов`язку щодо виставлення відповідачу платіжних вимог та надіслання відповідних реєстрів. Вважає договір достроково припинений з 08 лютого 2019 року, відтак, з вказаної дати припинення зобов`язань.

У поясненнях (вих.№11/326 від 06 березня 2020 року) відповідач наголошує, що укладеним між сторонами договором встановлено зустрічне виконання зобов`язання (обов`язку відповідача щодо сплати комісійної винагороди передує обов`язок позивача з виставлення платіжних вимог разом з реєстрами до них за формою, що встановлена в додатку №2 до договору). Одночасно вказує, що подані позивачем документи не відповідають вимогам, встановленим Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління НБУ №22 від 21 січня 2004 року, а платіжні вимоги виготовлені Департаментом бек-офісу АТ «Ощадбанк» 19 листопада 2019 року, тобто після ухвалення судом оскаржуваного рішення (12 листопада 2019 року). Також зазначає, що розмір заявленої позивачем пені перевищує максимальний розмір, погоджений сторонами у п.3.3 Договору, а також розрахунок пені здійснено за межами спеціальної позовної давності в 1 рік.

У поясненнях (вих.№01/649 від 30 червня 2020 року) відповідач зазначив, що часткове виконання відповідачем обов`язку по сплаті послуг банку мало місце незважаючи на невиконання позивачем свого обов`язку, передбаченого умовами договору, по виставленню платіжних вимог на оплату наданих послуг та надсиланню реєстрів до цих вимог щодо прийнятих платежів за звітний період. Відповідач вказує, що здійснював платежі не маючи узгодженої з позивачем в порядку, передбаченому умовами договору, суми плати за надані послуги за звітний період часу. Також посилається на ч.4 ст.538 ЦК України, відповідно до якої якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок, у зв`язку з чим, вважає, що позивач на даний час має обов`язок перед відповідачем по наданню йому на суму сплаченої винагороди платіжних вимог та реєстрів до них щодо прийнятих платежів.

15 травня 2020 року позивач подав суду детальний розрахунок заборгованості станом на 01 вересня 2019 року.

Представники позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року у справі №909/984/19 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі: стягнути з відповідача на користь позивача 1 829 109 грн.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та поданих поясненнях.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, 13 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (в тексті договору - банк) та Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (в тексті договору - клієнт) укладено договір, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 предметом договору є організація та здійснення установами банку розрахунково-касового обслуговування з приймання сум готівки у національній валюті від фізичних осіб та перерахування прийнятих коштів за призначенням на рахунок клієнта.

Згідно з п.1.2 Договору плату за надані послуги з приймання платежів та перерахування коштів за призначенням сплачує клієнт, у розмірі та порядку, визначеному у п.п.2.1.3 - 2.1.4 цього Договору, на підставі отриманих від установ банку, що здійснюють бухгалтерську обробку платежів та перерахування коштів за призначенням, платіжних вимог/ інформаційних дебетових повідомлень (в тексті договору - платіжні вимоги).

Клієнт зобов`язався, зокрема, здійснювати оплату комісійної винагороди банку за надані послуги з приймання платежів у розмірі 1,17% за кожний платіж, ініційований платником та перерахований банком на поточний рахунок клієнта, вказаний в п.2.2.4 Договору; перераховувати суму коштів належної комісійної винагороди банку за надані послуги з приймання платежів на рахунки установ банку, з яких надійшли платіжні вимоги, протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання такої платіжної вимоги від відповідної установи банку, за умови відсутності розбіжностей між розрахованою клієнтом у відповідності до п.2.1.3 цього Договору сумою комісійної винагороди банку за прийняті та перераховані платежі за звітний період із сумою, що зазначена у «Реєстрі до платіжної вимоги» (Додаток №2 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною), отриманого від відповідної установи банку, що здійснювала перерахування коштів прийнятих платежів (п.п.2.1.3, 2.1.4 Договору).

У п.п.2.1.5 Договору визначено, що клієнт зобов`язаний передавати банку інформацію про поточні нарахування і борги своїх платників в електронному вигляді на електронну адресу згідно спеціально узгодженого інтерфейсу не пізніше 7 числа кожного місяця.

Відповідач також зобов`язався: забезпечувати перевірку правильності формування надісланих установами банку платіжних вимог; забезпечувати контроль за надходженням платежів та інформувати банк у разі несвоєчасного і неповного отримання коштів згідно умов цього договору (п.п.2.1.6, 2.1.7 Договору).

Поряд з тим, банк зобов`язався перераховувати суми прийнятих платежів на рахунок клієнта № НОМЕР_1 , відкритий в ТВБВ 10008/0143 філії Івано-Франківського облуправління АТ «Ощадбанк», код банку 336503, код в , в операційний день банку, протягом якого здійснюється бухгалтерська обробка прийнятих установами банку платежів (п.2.2.4 Договору).

Згідно з п.2.2.5 Договору (з урахуванням додаткового договору від 10.10.2016) установи банку, що здійснюють бухгалтерську обробку платежів та перерахування коштів за призначенням, зобов`язані виставляти платіжні вимоги на оплату наданих банком послуг, що є предметом цього договору, відповідно до п.1.2, за звітний період на рахунок клієнта № НОМЕР_2 , відкритий в ТВБВ 10008/0143 філії-Івано-Франківського облуправління АТ «Ощадбанк», код банку 336503, код в , 01 числа поточного місяця за умови, що цей день є робочим, або першого за ним робочого дня, якщо 01 число місяця є вихідним, неробочим або святковим днем. Звітним періодом вважати період із 01 числа попереднього місяця до 01 числа поточного місяця.

У полі платіжних вимог «Призначення платежу», через крапку з комою, вказувати: Комісійні доходи за послуги _____ (зазначається інформація щодо послуг, наданих клієнтом); згідно договору від __.__.__ р. №____, із ____ (зазначається інформація щодо найменування клієнта) за період з __.__.__ р. по __.__.__ р.; сума платежів ___ (без ПДВ); кількість платежів ___ ; сума комісії банку ___ грн. (п.2.2.6 Договору).

Відповідно до п.2.2.7 Договору одночасно з виставленням клієнту платіжної вимоги на суму сплати комісійної винагороди банку, установи банку, що здійснюють бухгалтерську обробку платежів та перерахування коштів за призначенням, надсилають на електронну адресу клієнта - «Реєстр до платіжної вимоги щодо прийнятих платежів за звітний період» (Додаток №2 до Договору).

Банк зобов`язався передавати клієнту на електронну адресу інформацію в електронному форматі про щоденні прийняті платежі від населення (п.2.2.8 Договору).

У п.п.3.1, 3.3 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань сторони несуть відповідальність у відповідності з вимогами законодавства України. У разі несвоєчасного перерахування клієнтом на рахунки установ банку, які здійснюють обробку платежів та перерахування коштів на рахунки клієнта, комісійної винагороди банку за надані послуги, у строк, встановлений у п.2.1.4 цього договору, клієнт сплачує на користь установи банку пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, що не може перевищувати 10% від суми простроченого платежу.

Згідно з п.5.1 Договору останній набирає чинності на наступний день з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх підписів відбитками печаток сторін та діє до 31 грудня 2016 року. Дія договору автоматично продовжується на тих самих умовах на кожний наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не попередить у письмовій формі іншу сторону про припинення дії договору не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору.

Дія договору може бути достроково припинена за ініціативою будь-якої зі сторін шляхом письмового повідомлення іншої сторони не менш як за 30 календарних днів до запланованої дати припинення дії цього договору (п.5.2 Договору).

Відповідно до п.5.3 Договору припинення дії останнього не звільняє сторони від виконання розрахунків між ними у повному обсязі.

Договір від 13 квітня 2016 року підписано представниками сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб - сторін договору.

12 грудня 2018 року банк направив відповідачу претензію (вих.№26-08/147/115570/2018-08/Вих від 11.12.2018) з вимогою сплатити заборгованість за договором від 13 квітня 2016 року щодо сплати комісійної винагороди в сумі 801 561,31 грн., що виникла за період з 01 травня 2017 року по 10 грудня 2018 року, а також пеню в сумі 104 282,21 грн.

Повідомленням про дострокове припинення дії договору (вих.№26-08/1/379/2019-08/Вих від 03.01.2019) банк повідомив відповідача, що заборгованість останнього станом на грудень 2018 року становить 905 843,52 грн., а також про дострокове припинення (розірвання) договору з 08 лютого 2019 року. Вказане повідомлення отримано представником відповідача - 05 січня 2019 року, що підтверджується підписом останнього на повідомленні.

Поряд з тим, повідомленням про дострокове припинення дії договору (вих.№26-08/73/44314/2019-08/Вих від 29.05.2019) банк повідомив відповідача, що заборгованість останнього по сплаті комісійної винагороди станом на травень 2019 року становить 1 558 086,69 грн., а також про дострокове припинення (розірвання) договору з 01 липня 2019 року. Вказане повідомлення отримане представником відповідача - 03 червня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У вересні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з цим позовом про стягнення з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 1 829 109 грн. - заборгованості за договором від 13 квітня 2016 року, з яких: 1 510 356,31 грн. - комісійна винагорода, 219 891,03 грн. - пеня, 61 304,43 грн. - інфляційні втрати та 37 557,23 грн. - 3% річних.

Як зазначалось вище, місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позову в повному обсязі, проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції частково не погоджується, з огляду на наступне:

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В силу ч.1 ст.1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (ч.ч.1, 2 ст.1068 ЦК України).

Частиною 4 ст.1068 ЦК України визначено, що клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

У п.2.1.3 Договору сторонами погоджено, що клієнт зобов`язався, зокрема, здійснювати оплату комісійної винагороди банку за надані послуги з приймання платежів у розмірі 1,17% за кожний платіж, ініційований платником та перерахований банком на поточний рахунок клієнта, вказаний в п.2.2.4 Договору.

Матеріалами справи підтверджується, зокрема, доказами, поданими позивачем разом з апеляційною скаргою та прийнятими судом апеляційної інстанції, надання банком відповідачу послуг з розрахунково-касового обслуговування з приймання сум готівки у національній валюті від фізичних осіб та перерахування прийнятих коштів за призначенням на рахунок клієнта, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок з оплати комісійної винагороди банку за період з травня 2017 року по червень 2019 року в сумі 2 093 514,91 грн., поряд з тим, поданими доказами підтверджується часткова оплата відповідачем комісійної винагороди банку за вказаний період (з травня 2017 року по червень 2019 року) на загальну суму 582 000 грн., відтак, заборгованість відповідача зі сплати комісійної винагороди становить 1 511 514,91 грн. Слід зазначити, що вказана заборгованість встановлена судом виключно із доказів, що містяться у матеріалах справи. Поряд з тим, позивачем заявлено до стягнення 1 510 356,31 грн. - комісійної винагороди, відтак, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 1 510 356,31 грн.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність в останнього обов`язку зі сплати комісійної винагороди, лише через те, що банком не доведено надіслання відповідачу платіжних вимог та реєстрів до них. Відповідач вважає, що у сторін виникло зустрічне зобов`язання (в банку - обов`язок надіслати клієнту платіжні вимоги та реєстри до них, а у клієнта - обов`язок сплатити комісійну винагороду), однак, колегія суддів звертає увагу, що в цьому випадку зустрічне зобов`язання сторін полягає в обов`язку банку надати клієнту послуги щодо розрахунково-касового обслуговування з приймання сум готівки у національній валюті від фізичних осіб та перерахування прийнятих коштів за призначенням на рахунок клієнта, та обов`язку клієнта оплатити банку комісійну винагороду за надані послуги.

У спірних матеріальних правовідносинах, що виникли на підставі договору від 13 квітня 2016 року, обов`язок відповідача здійснити відповідні розрахунки згідно з умовами договору обумовлений зустрічним обов`язком банку щодо надання послуг з розрахунково-касового обслуговування. Обов`язку клієнта оплатити послуги банку передує обов`язок банку надати клієнту обумовлені договором послуги з розрахунково-касового обслуговування.

Слід зазначити, що відповідач не надав суду та матеріали справи не містять жодних доказів звернення відповідача до банку з будь-якими вимогами щодо неналежного виконання з сторони останнього послуг з розрахунково-касового обслуговування чи будь-яких повідомлень відповідача про не надіслання банком платіжних вимог чи листів щодо погодження сум комісійної винагороди, згідно з прийнятими банком та перерахованими на рахунок клієнта (відповідача) коштами.

При цьому, не надіслання чи невчасне надіслання банком клієнту платіжних вимог та реєстрів до них не звільняє клієнта від обов`язку оплатити надані банком послуги з розрахунково-касового обслуговування.

Не надання платіжних вимог не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому колегія суддів вважає, що не надіслання платіжних вимог за наявності інших первинних документів не звільняє відповідача від обов`язку сплатити решту вартості комісійної винагороди в сумі 1 510 356,31 грн.

Так, відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо повідомлень банку про припинення дії договору, колегія суддів звертає увагу, що після таких повідомлень сторонами вчинялись дії на виконання ними своїх зобов`язань за договором, зокрема, банком продовжувалось надання клієнту послуг з розрахунково-касового обслуговування, а клієнтом здійснювалась оплата комісійної винагороди банку.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за договором від 13 квітня 2016 року в сумі 1 510 356,31 грн.

Щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

У ч.6 ст.231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною 2 ст.343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п.п.3.1, 3.3 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань сторони несуть відповідальність у відповідності з вимогами законодавства України. У разі несвоєчасного перерахування клієнтом на рахунки установ банку, які здійснюють обробку платежів та перерахування коштів на рахунки клієнта, комісійної винагороди банку за надані послуги, у строк, встановлений у п.2.1.4 цього договору, клієнт сплачує на користь установи банку пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, що не може перевищувати 10% від суми простроченого платежу.

Пунктом 2.1.4 Договору визначено, що клієнт зобов`язаний перераховувати суму коштів належної комісійної винагороди банку за надані послуги з приймання платежів на рахунки установ банку, з яких надійшли платіжні вимоги, протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання такої платіжної вимоги від відповідної установи банку, за умови відсутності розбіжностей між розрахованою клієнтом у відповідності до п.2.1.3 цього Договору сумою комісійної винагороди банку за прийняті та перераховані платежі за звітний період із сумою, що зазначена у «Реєстрі до платіжної вимоги» (Додаток №2 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною), отриманого від відповідної установи банку, що здійснювала перерахування коштів прийнятих платежів.

Слід зазначити, що позивачем не надано суду доказів, які б достеменно підтверджували дати надіслання та отримання відповідачем платіжних вимог за кожний звітний період, відтак, суд не може самостійно встановити періоди прострочення для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені. Поряд з тим, дослідивши відповідні розрахунки позивача судом встановлено, що такі зроблені не правильно, оскільки розрахунок пені та 3% річних слід здійснювати щодо кожного періоду окремо (відповідно до умов договору звітним періодом слід вважати період із 01 числа попереднього місяця до 01 числа поточного місяця), а не сумуючи загальний розмір комісійної винагороди за кожен звітний період. Одночасно, при здійсненні розрахунків позивачем не враховано, що сума пені, яку він просить стягнути з відповідача, перевищує 10% від суми нарахованої комісійної винагороди, що суперечить п.3.3 Договору.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б дали змогу визначити конкретні періоди прострочення оплати комісійної винагороди щодо кожного звітного періоду окремо, а також не доведення позивачем належними та допустимими доказами дати надіслання відповідачу платіжних вимог за кожний звітний період, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 1 510 356,31 грн. основного боргу та прийняття в цій частині нового рішення про задоволення позову. В решті (щодо відмови у задоволенні позову про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені) рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Поряд з цим, враховуючи положення ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 56 638,38 грн. - у відшкодування витрат по сплаті судового збору (з яких: 22 655,35 грн. - за подання позову та 33 983,03 грн. - за подання апеляційної скарги). Решту суми судових витрат слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.129, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволити частково.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року у справі №909/984/19 скасувати в частині відмови в позові про стягнення 1 510 356,31 грн. основного боргу.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (76007, м. Івано-Франківськ, вул. Б. Хмельницького, буд 59А; код ЄДРПОУ - 03346058) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м. Київ, Печерський район, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; код ЄДРПОУ - 00032129) в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» (76000, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 19; код ЄДРПОУ - 09336500) 1 510 356,31 грн. - основного боргу.

В решті рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року у справі №909/984/19 залишити без змін.

Стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (76007, м. Івано-Франківськ, вул. Б. Хмельницького, буд 59А; код ЄДРПОУ - 03346058) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м. Київ, Печерський район, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; код ЄДРПОУ - 00032129) в особі філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» (76000, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 19; код ЄДРПОУ - 09336500) 56 638,38 грн. - у відшкодування витрат по сплаті судового збору (з яких: 22 655,35 грн. - за подання позову та 33 983,03 грн. - за подання апеляційної скарги).

На виконання постанови місцевому господарському суду видати накази.

Матеріали справи №909/984/19 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 13 липня 2020 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Матущак О.І.