ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" липня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1379/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/1379/20

за позовом Приватного підприємства ОККО КОНТРАКТ (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 15-17/18, )

до відповідача: Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеса (65110, м. Одеса, вул. Балківська, буд. 1-Б, )

про стягнення 31 075,66грн.

Представники сторін:

від позивача - Покора І.Є., довіреність № ОК-2019/105ё, дата видачі : 22.07.19;

від відповідача - Мельниченко Н.О., ордер № 255199, дата видачі : 22.06.20;

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство ОККО КОНТРАКТ звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеса про стягнення 1 480 131,28грн.

В обґрунтування позовних вимог Приватне підприємство ОККО КОНТРАКТ посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №ТМО-245/19 від 24.10.2019р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.05.2020р. було відкрито провадження по справі №916/1379/20. Розгляд справи призначено за правилами загальними позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.07.2020р. провадження по справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 449 055,62грн. було закрито, в порядку ч.1 п.2 ст. 231 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.07.2020р. підготовче засідання було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

18.06.2020р. за вх.№15672/20 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими безпідставними та просить суд в позові відмовити.

При цьому заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає що ним сума основного боргу в розмірі 1 449 055,62грн. була сплачена в повному обсязі. Крім того, відповідною заявою відповідач просить суд зменшити пеню, 3% та інфляційні витрати на 90%.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

24.10.2019р. між Комунальним підприємством „Теплопостачання міста Одеси (Замовник) та Приватним підприємством „ОККО КОНТРАКТ (Постачальник) було укладено Договір №ТМО-245/19 (поставки товару) (надалі Договір). За умовами якого постачальник зобов`язується поставити Замовнику товар, зазначений в п. 1.2. Договору, а замовник прийняти і оплатити такий товар (надалі товар).

Відповідно до п. 1.2. Договору, найменування товару за кодом CPV за ДК 021:20-9 нафта і дистиляти (дизельне паливо та бензин А-92 по талонах).

Умовами п. 1.3. та п. 1.4. Договору визначено, що найменування, кількість та ціна за одиницю Товару, що поставляється за цим Договором визначаються Сторонами у Специфікації (Додаток №1 до Договору). Обсяги закупівлі Товару можуть бути зменшені залежно від подальшої потреби в закупівлі Товару та/або реального фінансування видатків Замовника.

24.10.2019р. між сторонами було складено та підписано Специфікацію, яка є додатком №1 до Договору №ТМО-245/19 (поставки товару) від 24.10.2020р.

Згідно до п. 3.1. та п. 3.2. Договору, ціна цього Договору становить 3 518 220 грн., з урахуванням ПДВ 586 370,00 грн. Ціна за одиницю Товару зазначена у Специфікації (Додаток №1 до Договору).

Відповідно до п. 4.1, 4.2, 4.3 Договору, оплата Товару, зазначеного у п.1.2. даного Договору, здійснюється в національній валюті України, у безготівковій формі, на підставі виставленого Постачальником рахунку. Розрахунки проводяться Замовником на умовах відстрочення платежу, прямим грошовим переказом коштів на рахунок Постачальника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати передачі Товару (партії Товару) за видатковою накладною або актом приймання-передачі товару. Датою передачі Товару (партії Товару) є дата підписання Сторонами видаткової накладної або акту приймання-передачі товару на поставку Товару (передачу талонів на отримання Товару).

Згідно до п. 5.6. Договору, поставка Товару (передача талонів на отримання Товару) оформляється видатковою накладною або актом приймання-передачі товару.

Прийняття та перевірка Товару по кількості здійснюється Замовником у момент його одержання в місці поставки. Після підписання Замовником видаткової накладної або акту приймання-передачі товару Товар вважається прийнятим (п.5.7 Договору).

Відповідно до п. 5.8. Договору, право власності на Товар (партію Товару) переходить від Постачальника до Замовника з дати підписання Сторонами видаткової накладної або акту приймання-передачі товару.

Умовами п. п. 6.1.1. та п. 6.1.2. Договору передбачено, що замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати поставлений товар та приймати поставлений товар згідно видаткової накладної.

Позивачем на виконання умов укладеного договору на користь відповідача було здійснено поставку обумовленого сторонами товару на суму 3 518 220грн., що підтверджується відповідними накладними, актами прийому-передачі бланків дозволів, а також довіреностями відповідача, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до умов Договору, оплата товару мала бути здійснена відповідачем до 23.12.2019р., проте, відповідач за поставлений товар розрахувався частково, а саме 21.12.2019р. було сплачено 265 408,38грн. та 297 900грн., 23.12.2019р. 2 152 000грн.

Відповідно до Додаткової угоди № 2 від 27.12.2019 до Договору Сторони дійшли згоди продовжити дію Договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків загальної суми Договору та у зв`язку з цим викласти у новій редакції, зокрема: -абз. перший п. 3.1. Договору: «Ціна цього Договору становить 4 221 864,00 грн., з урахуванням ПДВ 703 644,00 грн.; - Додаток № 1 до Договору - Специфікація. Відповідно до п. 2 зазначеної Додаткової угоди № 2 від 27.12.2019 вона набирає чинності з моменту її підписання сторонами і діє з 01.01.2020р. по 01.04.2020р.

10.03.2020 Сторони уклали Додаткову угоду № 3 до Договору, відповідно до якої викладено у новій редакції - абз. перший п. 3.1. Договору: «Ціна цього Договору становить 4 164 364,00 грн., з урахуванням ПДВ 694 060,67 грн.»; - Додаток № 1 до Договору - Специфікація. Відповідно до п. 2 зазначеної Додаткової угоди № 3 від 10.03.2020, Сторони узгодили, що відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦКУ умови даної додаткової угоди застосовуються до відносин, що виникли між ними до її укладання, а саме з 17.01.2020р. та додаткова угода набирає чинності з моменту підписання Сторонами.

Позивач вказує, що 17.01.2020 Позивач передав у власність Відповідача, а Відповідач прийняв Товар на загальну суму 646 144,00 грн., оплата якої повинна бути здійснення 17.03.22020р.

Проте, Відповідач не виконав свої зобов`язання по оплаті отриманого Товару в повному обсязі в сумі 1 449 055,62грн., що підтверджується також Актами звірки від 24.10.2019р. та від 17.01.2020р., підписаним головним бухгалтером Відповідача, а також від 12.05.2020р., підписаним директором Відповідача.

Проте, під час розгляду справи в суді відповідна сума заборгованість відповідачем була сплачена, що підтверджується позивачем.

Умовами п. 7.1. Договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором.

Відповідно до п. 7.3. Договору, у разі порушення замовником терміну оплати за поставлений товар, він сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,001% від не сплаченої вартості отриманого товару за кожен день прострочення.

У зв`язку з неналежним виконання з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами укладеного правочину позивачем було здійснено нарахування пені у розмірі 1 508,44грн. та заявлено до стягнення інфляційні витрати в сумі 17 201,54грн. та 3% річних у розмірі 12 365,68 грн.

Отже, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №ТМО-245/19 від 24.10.2019р. щодо належної оплати вартості отриманого товару, Приватне підприємство ОККО КОНТРАКТ звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір, який за своєю правовою природою відноситься до договору поставки, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, на виконання умов договору поставки №ТМО-245/19 від 24.10.2019р. ПрАТ ОККО Контракт було здійснено поставку товарів відповідачу на суму 4 164 364грн., що підтверджується відповідними накладними, актами прийому-передачі бланків дозволів, а також довіреностями відповідача, копії яких містяться в матеріалах справи.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

При цьому поставлений позивачем товар було отримано уповноваженою особою відповідача, про що свідчить підпис особи на вказаній видатковій накладній, яка скріплена печаткою відповідача.

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про належне виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем за укладеним договором щодо поставки продукції згідно вищевказаної накладної.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отримання відповідачем поставлених з боку позивача товарів є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору №ТМО-245/19 від 24.10.2019р. та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, Відповідно до п. 4.1, 4.2, 4.3 Договору, оплата Товару, зазначеного у п.1.2. даного Договору, здійснюється в національній валюті України, у безготівковій формі, на підставі виставленого Постачальником рахунку. Розрахунки проводяться Замовником на умовах відстрочення платежу, прямим грошовим переказом коштів на рахунок Постачальника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати передачі Товару (партії Товару) за видатковою накладною або актом приймання-передачі товару. Датою передачі Товару (партії Товару) є дата підписання Сторонами видаткової накладної або акту приймання-передачі товару на поставку Товару (передачу талонів на отримання Товару).

Таким чином, з огляду на вказані положення договору, оплата продукції мала бути здійснена відповідачем до 23.12.2019р. та 17.03.2020р.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідачем були здійснені наступні оплати за договором: 21.12.2019р. було сплачено 265 408,38грн. та 297 900грн., 23.12.2019р. 2 152 000грн. Так, відповідачем було здійснено часткову оплату на суму 2 715 308,38 грн. за поставлені товари за договором №ТМО-245/19 від 24.10.2019р. що призвело до виникнення заборгованості, в розмірі 1 449 055,62грн., про стягнення якої позивачем було пред`явлено позов до суду.

Між тим в ході розгляду справи відповідачем повністю була сплачена заявлена позивачем до стягнення сума основного боргу за поставлений товар в розмірі 1 449 055,62грн, про що свідчать надана відповідачем до суду копія платіжного доручення № 222 від 22.05.2020 р. на суму 1 449 055,62 грн.

При цьому у зв`язку з повною сплатою відповідачем суми основного боргу за поставлений товар ухвалою суду від 10.07.2020 р. було закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог Приватного підприємства ОККО Контракт про стягнення з Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеса суми основного боргу в розмірі 1 449 055,62 грн.

Щодо решти частини вимог позивача про стягнення з відповідача нарахованої пені в розмірі 1 508,44 грн., інфляційних втрат в сумі 17 201,54 грн. та 3% річних в розмірі 12 365,68 грн., то з огляду на відсутність доказів їх сплати вказані вимоги позивача судом розглядаються по суті.

Разом з тим з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати поставленої продукції не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Адже за ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем вартості поставлених нафтопродуктів) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.3. Договору, у разі порушення замовником терміну оплати за поставлений товар, він сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,001% від не сплаченої вартості отриманого товару за кожен день прострочення.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо здійснення оплати за поставлену продукцію позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 0,001% від суми заборгованості, яка склала 1 508,62 грн., розрахунок якої наведено у позові.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Враховуючи те, що відповідачем несвоєчасно були виконані зобов`язання за договором №ТМО-245/19 від 24.10.2019р. щодо здійснення оплати за поставлений товар, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню згідно п. 7.3 договору. Враховуючи викладене судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок пені в розмірі 1 508,44 грн., наразі встановлено, що вказаний розрахунок пені було здійснено позивачем вірно. При цьому здійснений позивачем розрахунок суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару відповідачем не оспорено.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Наразі ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки також випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого товару за спірний період, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 12 365,68грн., судом встановлено, що розрахунок 3% річних було здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 12 365,68грн. При цьому здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних за несвоєчасну оплату вартості поставленої продукції відповідачем не оспорено.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого товару за спірний період, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано інфляційні витрати. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми інфляційних витрат в розмірі 17 201,54грн., судом встановлено, що розрахунок інфляційних витрат річних було здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційних витрат в розмірі 17 201,54грн. При цьому здійснений позивачем розрахунок суми інфляційних витрат за несвоєчасну оплату вартості поставленої продукції відповідачем не оспорено.

Щодо заяви відповідача про зменшення пені, 3% та інфляційних витрат суд зазначає наступне.

Так відповідач вказував що несвоєчасність розрахунків за Договором є наслідком існування об`єктивних причин, що не дозволяють йому своєчасно і в повному обсязі виконувати свої зобов`язання.

Суд до відповідних посилань ставиться критично, оскільки по-перше відповідач на підтвердження своїх заперечень на надав жодних належних доказів, а надані баланси (звіти про фінансовий стан) та листи із банків жодним чином не підтверджують викладене у відзиві на позовну заяву.

По-друге, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена зокрема у постановах від 06.06.2018 у справі № 911/1541/17, від 05.06.2018 у справі № 927/584/17, виходячи з положень статей 525, 526, 530 ЦК України і статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору. Сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В рішеннях ССПЛ від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД. Чечеткін та Оліус проти України» та від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Крім того, у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614. 617 ЦК України чи стаття 218 Господарського кодексу України) (згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19).

Отже, посилання Відповідача на скрутне фінансове становище, яке крім того не підтверджено належними доказами, не може бути підставою для звільнення його від виконання зобов`язань за Договором.

Відповідно до викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Так суд зазначає, що відповідно до п. 7.3. Договору в разі порушення Замовником терміну оплати за поставлений Товар, він сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,001% від не сплаченої вчасно вартості отриманого Товару, за кожен день прострочення. Таким чином, за весь час прострочення зобов`язання Відповідача нараховано пеню в розмірі 1508,44 грн. Крім того, за період прострочення з 24.12.2019 по 25.05.2020 (коли було сплачено суму боргу) Позивач просить стягнути 17 201,54 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 12 365,68 грн. суми трьох процентів річних, що разом з пенею складає 31 075,66 грн.

З огляду на те, що сума основного боргу Відповідача за Договором складала 1449055,62 коп., сума пені, інфляційного збільшення суми боргу та 3 % річних, яку Позивач просить стягнути з Відповідача, разом становить 2,1 % від суми боргу.

Отже, на думку суду вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені, інфляційного збільшення суми боргу та трьох процентів річних є співмірними, справедливими та пропорційним.

Також суд зазначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (зазначена правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 914/1001/19, від 03.04.2020 у справі № 920/653/19, від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19 та ін.).

Крім того, Верховний Суд (зокрема, в постановах від 18.06.2020 у справі № 916/2070/19, від 11.06.2020 у справі № 912/2555/19, від 28.05.2020 у справі № 909/636/16 і т.д.) дотримується позиції, що «вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо».

Як встановлено судом, Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» неодноразово порушувались зобов`язання щодо оплати отриманого товару у договірних відносинах з ПП «ОККО Контракт». Так, внаслідок недобросовісної поведінки відповідача позивач звертався за захистом своїх інтересів до суду, зокрема зазначене підтверджується рішення Господарського суду Одеської області від 04.11.2019 у справі № 916/2328/19. Також сплата Відповідачем основного боргу після подачі позовної заяви до суду, враховуючи п`ятимісячний строк заборгованості (з 24.12.2019), не може розцінюватись як негайне добровільне усунення ним порушення та його наслідків.

Отже з урахуванням наведеного, на думку суду, відсутні підстави для зменшення пені, 3% та інфляційних витрат.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Господарським судом при вирішення даної справи враховано висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства ОККО КОНТРАКТ є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позов Приватного підприємства ОККО КОНТРАКТ (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 15-17/18, ) до Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеса (65110, м. Одеса, вул. Балківська, буд. 1-Б, ) - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеса (65110, м. Одеса, вул. Балківська, буд. 1-Б, ) на користь Приватного підприємства ОККО КОНТРАКТ (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 15-17/18, ) пеню в сумі 1 508 (одна тисяча п`ятсот вісім) грн. 44 коп., інфляційні витрати в розмірі 17 201 (сімнадцять тисяч двісті одна) грн. 54 коп., 3% річних в сумі 12 365 (дванадцять тисяч триста шістдесят п`ять) грн. 68 коп. та судовий збір в розмірі 22 201 (двадцять дві тисячі двісті одна)грн. 97 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.4 розділу Х ,,Прикінцеві положення чинного ГПК України строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на час дії карантину, введеного для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст складено 17 липня 2020 р.

Суддя К.Ф. Погребна