ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2020 р. Справа№ 910/16044/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Грека Б.М.

суддів: Остапенка О.М.

Копитової О.С.

за участюсекретаря судового засідання Ковган О.І.
за участю представниківвідповідно до протоколу судового засідання від 14.07.2020
розглянувши апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
на ухвалуГосподарського суду міста Києва від 12.02.2020
провідмову в задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Юрія Володимировича
у справі№910/16044/16 (суддя Нечай О.В.)
за позовомДочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
доДержавної акціонерної компанії «Хліб України»
простягнення інфляційних втрат та 3% річних

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.02.2020 у задоволенні скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 12.02.2020 у справі №910/16044/16; визнати дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. щодо винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП №60942124 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 07.02.2017 у справі №910/16044/16 неправомірними; визнати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП №60942124 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 07.02.2017 у справі №910/16044/16 неправомірною.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям від 12.03.2020, визначено склад колегії головуючий суддя Руденко М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А.

У зв`язку з перебуванням судді Дідиченко М.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, 19.03.2020 сформовано новий склад колегію суддів: головуючий суддя Руденко М.А., судді: Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 у справі №910/16044/16. Справу призначено до розгляду.

У зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, 16.06.2020 сформовано новий склад колегію суддів: головуючий суддя Руденко м,А., судді: Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 прийнято апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» до розгляду у визначеному складі колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 колегією суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А. судді: Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю., задоволено заяву про самовідвід від розгляду справи №910/16044/16 на підставі пункту 4 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України та матеріали справи №910/16044/16 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2020, справу №910/16044/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Грек Б.М. - головуючий суддя, судді: Остапенко О.М., Копитова О.С.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 прийнято справу №910/16044/16 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Грек Б.М., судді: Остапенко О.М., Копитова О.С. Розгляд апеляційної скарги призначено на 14.07.2020 на 14:00 год.

Учасники справи про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, направленням на їх адреси місцезнаходження копій ухвали суду, натомість в судове засідання з`явився лише представник Міністерства юстиції України.

Судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснювати розгляд скарги, так як сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, учасниками якої вони є, а часткова неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

1. Короткий зміст обставин справи.

1.1. До Господарського суду міста Києва в серпні 2016 надійшли позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Позивач) до Держаної акціонерної компанії «Хліб України» (далі - Відповідач) про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

1.2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 позов задоволено повністю. Постановлено стягнути з Відповідача на користь Позивача 3% річних в розмірі 4 566 353 (чотири мільйони п`ятсот шістдесят шість тисяч триста п`ятдесят три) грн. 47 коп., інфляційні втрати в розмірі 49 261 381 (сорок дев`ять мільйонів двісті шістдесят одна тисяча триста вісімдесят одна) грн. 87 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн.

1.3. 07.02.2017 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

1.4. 27.01.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Позивача на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. (далі - Виконавець) у справі № 910/16044/16, відповідно до якої Позивач просить суд визнати дії Виконавця щодо винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП № 60942124 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва 07.02.2017 у справі №910/16044/16 неправомірними, а також визнати неправомірною постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП №60942124 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва 07.02.2017 у справі №910/16044/16.

1.5. Оскарженою ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 у задоволенні скарги Позивача на дії Виконавця відмовлено.

2. Короткий зміст та обґрунтування рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017.

2.1. Позивач зазначив, що станом на дату звернення до суду із позовної заявою сума основного боргу, стягнута рішенням Господарського суду міста Києва у справі №22/244, відповідачем не сплачена, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 4 566 535,47 грн. та інфляційну складову боргу в розмірі 49 261 381,87 грн.

2.2. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

2.3. Відповідачем не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача, викладених у позовній заяві, а суд, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, перевівши періоди нарахувань, встановив, що суми 3% річних та інфляційних втрат визначні позивачем вірно.

2.4. Зважаючи на викладене, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи статей 524, 533 - 535 частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, пунктів 1.1 - 1.3, 1.10, 3.1, 3.2, 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17 грудня 2013 року №14, частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент винесення судового рішення), дійшов висновків про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних в загальному розмірі 53 827 735, 34 грн. підлягають задоволенню.

3. Короткий зміст та обґрунтування постанови Виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 №910/16044/16.

3.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2010 у справі №46/528-б порушено провадження у справі про банкрутство Відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів Відповідача, відтак Виконавець, посилаючись на приписи пункту 4 частини 1 статті 34, статті 35 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов висновків про наявність правових підстав для зупинення виконавчих дій з примусового виконання наказу №910/16044/16, виданого 07.02.2017 Господарським судом міста Києва до вирішення питання по суті.

4. Короткий зміст та обґрунтування скарги Позивача на дії Виконавця.

4.1. Виконавець, приймаючи постанову про зупинення виконавчих дій не взяв до уваги те, що стягненню на користь Позивача за вказаним виконавчим документом підлягає заборгованість Відповідача, яка відноситься до поточних вимог.

4.2. Так, Позивач зазначив, що поточними вимогами є грошові зобов`язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, безпосередньо в процедурі банкрутства. На такі вимоги не поширюється дія мораторію на задоволення вимог, тому вони погашаються без будь-яких обмежень. Оскільки дія мораторію не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань, які виникли після його введення, перед поточними кредиторами, то й не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

4.3. Провадження у справі про банкрутство Відповідача та введення мораторію на задоволення вимог його кредиторів відбулось ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2010 у справі №46/258-б.

Стягнення з Відповідача 3% річних, інфляційних втрат та витрат по сплаті судового збору в дані1й справі відбулось рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2017. При цьому, заборгованість заявлена до стягнення за період з 01.10.2013 по 31.05.2016, тобто є поточними вимогами.

Зважаючи на викладене, враховуючи положення пункту 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», статей 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), державним виконавцем безпідставно, з точки зору Позивача, було винесено постанову про зупинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП №60942124.

4.4. Таким чином, Позивач, посилаючись на приписи статей 339, 341 Господарського процесуального кодексу України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», просить визнати дії Виконавця щодо винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП №60942124, а також саму постанову неправомірними.

5. Зміст та обґрунтування оскарженої ухвали.

5.1. Виконавцем, на підставі пункту 4 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження", було винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.12.2019 ВП №60942124 з примусового виконання наказу суду від 07.02.2017 у даній справі.

5.2. Постанова мотивована тим, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2010 у справі №46/528-б було порушено провадження у справі про банкрутство Відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника.

5.3. Зважаючи на приписи абзацу четвертого частини восьмої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на дату ухвалення рішення у цій справі), з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника. Поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів) суттєве значення має й принцип судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, який розпочинається з призначення розпорядника майна чи ліквідатора банкрута. Перш за все, наведений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи.

5.4. Місцевий господарський суд також зазначив, що раціональність механізму конкурсної процедури полягає саме в тому, що вона надає інструментарій для узгодження прав та інтересів усіх кредиторів, а також забезпечує взаємні права та інтереси сукупності кредиторів і боржника. При цьому інструментом гарантування прав кожного із сукупності кредиторів є принцип конкурсного імунітету, за яким кредитор не має права задовольнити свої вимоги до боржника інакше, як в межах відкритого провадження у справі про банкрутство. Кредитори можуть задовольнити свої вимоги за правилами конкретної конкурсної процедури (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 910/10829/17 та від 02.10.2019 у справі № 910/9535/18).

5.5. У поданій до суду скарзі Позивач вказує на те, що при винесенні оскаржуваної постанови Виконавцем не було враховано, що судовим рішенням у справі присуджено до стягнення з боржника заборгованість, яка відноситься до поточних вимог. Втім, наразі триває судове провадження у справі № 46/528-б про банкрутство Відповідача на стадії розпорядження майном.

5.6. 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, який набрав чинності 21.04.2019.

Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, оскільки оскаржувану постанову винесено Виконавцем 28.12.2019, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

5.7. Законодавцем розмежовано процедуру розгляду поточних кредиторських вимог, яка проводиться із застосуванням процесуальних правил, визначених Господарським процесуальним кодексом України, для позовного провадження, до визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, а після визнання банкрутом - здійснюється процедура пред`явлення таких вимог.

При цьому, Закон України "Про виконавче провадження" пов`язує підстави для повернення виконавчого документу стягувачу не з характером вимог до боржника, а з самим юридичним фактом визнання боржника банкрутом (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 21.08.2018 у справі № 916/1674/15).

5.8. У Виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документу Позивачу, а відтак виконавчий документ у цій справі підлягає примусовому виконанню в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, з огляду на встановлену Кодексом України з процедур банкрутства стадійність судового провадження у справі про банкрутство та оскільки у справі №6/528-б про банкрутство Відповідача триває стадія розпорядження майном, усі дії майнового характеру щодо такого боржника мають бути вчинені лише у справі про банкрутство.

Це пов`язано із тим, що Кодекс України з процедур банкрутства містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

При цьому, з положень Кодексу України з процедур банкрутства вбачається, що під час процедури розпорядження майном стягнення грошових коштів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, вчиняються у межах справи про банкрутство боржника під контролем арбітражного керуючого.

5.9. До завершення в установленому законом порядку процедури розпорядження майном у справі №46/528-б про банкрутство Відповідача та переходу на наступну стадію судового провадження, вчинення Виконавцем виконавчих дії з примусового виконання наказу суду від 07.02.2017 у даній справі матиме наслідком порушення визначеної частини 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства процедури стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, під контролем арбітражного керуючого, а відтак дії Виконавця узгоджуються з положеннями статей 34, 35 Закону України "Про виконавче провадження".

При цьому, Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено, яким чином боржник (або інші учасники виконавчого провадження) зобов`язані повідомляти державного виконавця про обставини, які мають наслідком зупинення виконавчих дій за відповідним виконавчим документом, так само це не передбачено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства України від 02 квітня 2012 № 512/5.

5.10. Місцевий господарський суд зауважив, що оскільки інші учасники справи, в тому числі й Виконавець у встановлений судом строк своїм правом на подання пояснень щодо скарги з наданням відповідних доказів, зокрема, матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 07.02.2017 не скористались, суд не може встановити на підставі яких фактичних даних Виконавцем було винесено оскаржувану постанову.

5.11. Позивачу при зверненні до органу державної виконавчої служби із заявою №31/13-2691 від 19.12.2019 були відомі обставини скасування судом апеляційної інстанції ухвали Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 у справі №46/528-б та направлення вказаної справи на стадію розпорядження майном, оскільки, як встановлено судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №46/528-б Позивача визнано кредитором Відповідача на суму 102 360 957, 57 грн. і представник Позивача брав участь у судових засіданнях при розгляді вказаної справи.

5.12. Підсумовуючи викладене, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи частини 14 статті 39, частини 5 статті 41, частин 1, 6 статті 49, частини 1 статті 58 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 34, частини 1 статті 35 Закону України "Про виконавче провадження", дійшов висновків про відсутність в діях державного виконавця порушення положень Закону України "Про виконавче провадження" при вчиненні виконавчих дій щодо примусового виконання судового рішення у даній справі та порушення прав стягувача у виконавчому провадженні, оскільки законом передбачено право стягувача задовольнити свої вимоги у межах справи про банкрутство боржника під контролем арбітражного керуючого.

5.13. Місцевий господарський суд також зазначив, що постановою Виконавця зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання судового рішення у справі на встановлений законом строк, відтак суд не вбачає порушення права стягувача на суд (виконання судового рішення), в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, на яку послався Позивач в обґрунтування поданої до суду скарги.

Оскільки місцевим господарським судом встановлено правомірність дій державного виконавця при здійсненні ним виконавчих дій з примусового виконання судового рішення у даній справі, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні скарги Позивача на дії Виконавця.

6. Зміст та вимоги апеляційної скарги.

6.1. Заборгованість, яка стягується у виконавчому провадженні №60942124 є поточною заборгованістю, а поточними вимогам є грошові зобов`язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, безпосередньо в процедурі банкрутства, і на них не поширюється дія мораторію на задоволення вимог, відтак вони погашаються без будь-яких обмежень.

6.2. Висновки місцевого господарського суду, зроблені з посиланням на норми Кодексу України з процедур банкрутства, Позивач вважає хибними та неправомірними, оскільки провадження в справі №46/258-б про банкрутство Відповідача порушено на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відтак суд мав застосовувати норми цього Закону, які, на думку Позивача, діяли до 19.01.2013.

6.3. Позивач зазначає, що з аналізу норм вказаного Закону вбачається, що дія мораторію розповсюджується на конкурсну заборгованість і не поширюються на поточну заборгованість, а оскільки дія мораторію не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань, які виникли після його введення, перед поточними кредиторами, то й не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

6.4. Вимоги Позивача до Відповідача не є конкурсними, в розумінні Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а отже - на них не поширюється дія мораторію і у Виконавця були відсутні правові підстави зупинення виконавчого провадження з посиланням на пункт 4 частини 1 статті 34, статті 35 Закону України «Про виконавче провадження».

6.5. Зважаючи на викладене, Позивач, посилаючись на приписи статті 1, частини 2 статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнанням його банкрутом» просить визнати дії Виконавця та винесену ним постанову неправомірними.

7. Зміст та обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу.

7.1. Зважаючи на приписи статті 1, частини 1 статті 5частини 1 статті 13, частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, встановленими виконавчим документом та вказаним Законом.

7.2. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчих дій, відтак, зважаючи на приписи частини 2 статті 19, частини 5 статті 19 (в редакції, чинній на дату ухвалення рішення у справі) Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», наполягає на відсутності порушень Виконавцем положень вказаного Закону.

7.3. Особа, що подала відзив, зважаючи на приписи статей 45, 56 Господарського процесуального кодексу України, Положення про департамент з питань судової роботи, затвердженого Наказом Мінюсту від 06.12.2019, вправі діяти від імені Міністерства юстиції України.

7.3. Зважаючи на викладене, представник Мінюсту просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Позивача в повному обсязі.

8. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

8.1. Апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що можливість застосування при розгляді даної справи одночасно норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) та Кодексу України з процедур банкрутства (чинного на момент винесення оскарженої ухвали) обумовлена приписами Перехідних положень цього Кодексу.

Так, відповідно частини 2 перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію Кодексу (котрий набрав чинності з 21.10.2019) визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство повинен здійснюватися відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах повинно здійснюватися відповідно до цього Кодексу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №910/12809/16).

8.2. За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції чинній на момент прийняття судом рішення у справі) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 5 статті 19 Закону України ««Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції чинній на момент прийняття судом рішення у справі) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматись від їх вчинення.

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 24.05.2018 у справі №920/1093/17).

8.3. Разом з тим, відповідно до абзацу 4 частини 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий.

Втім, Позивачем не надано належних, допустимих та вірогідних доказів, в розумінні статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України, які вказували б на залучення арбітражного керуючого, задля дотримання вимог Кодексу України з процедур банкрутства, до процесу стягнення коштів в межах виконавчого провадження.

8.4. Крім того, за змістом абзаців 10, 11 частини 1 статті 1 та частин 1, 9, 10 статті 13 Закону про банкрутство №2343-ХІІ в редакції Закону України №3795-VI від 22.09.2011 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що розпорядження майном боржника, як судова процедура банкрутства, становить систему заходів щодо нагляду та контролю за управлінням та розпорядженням майном боржника, з метою забезпечення збереження та ефективного використання майнових активів боржника та проведення аналізу його фінансового становища. Повноваження щодо нагляду та контролю за управлінням та розпорядженням майном боржника на період провадження у справі про банкрутство, що здійснюється на стадії розпорядження майном, покладається на розпорядника майна боржника, який зобов`язаний разом з посадовими особами боржника розглядати копії заяв кредиторів про грошові вимоги до боржника, вести реєстр вимог кредиторів, повідомляти кредиторів про результати розгляду їх вимог боржником та вживати заходів для захисту майна боржника (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 11.11.2019 у справі №15/175-б).

8.5. Зважаючи на викладене, висновки місцевого господарського суду стосовно того, що в діях Виконавця не вбачається порушення положень Закону України "Про виконавче провадження" при вчиненні виконавчих дій щодо примусового виконання судового рішення у даній справі та порушення прав стягувача у виконавчому провадженні, через те, що право стягувача задовольнити свої вимоги у межах справи про банкрутство боржника передбачено законом під контролем арбітражного керуючого, є правомірними та такими, що ґрунтуються на приписах Закону.

При цьому, місцевим господарським судом вірно враховано та перевірено фактичні обставини справи та надано ним належну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Проніна та інші проти України" від 18.07.2006 зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматись як вимоги подавати детальну відповідь на кожний аргумент.

У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (заява № 8269/02) від 23.07.2009, Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення незначних правил при розгляді та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, скаржник не подав належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. Доводи скаржника спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського міста Києва від 12.02.2020 по справі №910/16044/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/16044/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, встановлені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.М. Грек

Судді О.М. Остапенко

О.С. Копитова

Повний текст складено 16.07.2020